ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/181/22 Справа № 209/596/20 Суддя у 1-й інстанції - Багбая Є.Д. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи - Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області та Дніпропетровська обласна прокуратура, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, треті особи - Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області та Дніпропетровська обласна прокуратура, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, мотивуючи його тим, що 09 жовтня 2019 року під час проведення обшуку, на підставі ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2019 року, в рамках кримінального провадження №0000733, у нього було вилучено, належний йому на праві користування, автомобіль марки «Ауді А4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_2 .

Вказує, що ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2019 року, повний текст якої було виготовлено 22 жовтня 2019 року, в задоволенні клопотання слідчого про арешт вищевказаного автомобіля було відмовлено та зазначено про негайне його повернення ОСОБА_1 . Після отримання ухвали, він звернувся до слідчого Хоржевського Д.Д. з вимогою повернути транспортний засіб, останнім було повідомлено про необхідність звернення до штраф майданчику по вул.Курсантській 7, де знаходився вилучений автомобіль. Звернувшись до ТОВ «Дінастія-Дніпро», який є відповідальним за збереження транспортного, останнім було повідомлено, що з метою отримання автомобіля він повинен сплатити послуги по зберіганню та транспортуванню автомобіля у розмірі 4 141 грн. Зважаючи на те, що слідчим вилучений транспортний засіб тривалий час не повертався, він вимушений був самостійно отримати автомобіль, сплативши за нього вищевказані кошти на користь ТОВ «Дінастія-Дніпро».

Посилаючись на те, що вилучений автомобіль марки «Ауді А4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , згідно пункту 20 постанови Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року №1104 "Про реалізації окремих положень Кримінального процесуального кодексу України", підлягав зберіганню на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів, в той же час слідчим, всупереч постанови, його було поміщено на приватну стоянку ТОВ «Дінастія-Дніпро», що призвело до спричинення йому шкоди у вигляді понесених ним витрат на оплату послуг зі зберігання автомобіля в розмірі 4 141 грн., які позивач просив суд першої інстанції відшкодувати за рахунок державного бюджету шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку та компенсувати моральну шкоду, що полягала у стражданнях, які він відчув внаслідок відсутності автомобіля та необхідності прикладання додаткових зусиль для організації свого життя, яку позивач оцінив у 2 500 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про повернення автомобіля та сплату за нього коштів на власний розсуд без звернення в установленому порядку до слідчого або прокурора не відповідає обставинам справи, оскільки 23 жовтня 2019 року на ім`я першого заступника прокурора Дніпропетровської області Соскова Р.М. ним була подана скарга на бездіяльність прокурора, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна, в якій, перш за все, зазначено про наявність ухвали слідчого судді про відмову у накладенні арешту на майно. З моменту звернення із відповідною скаргою минуло 5 днів, жодних дій з метою отримання ухвали слідчого судді чи повернення транспортного засобу вчинено не було. Крім того, вказує, що судом першої інстанції не надано правового висновку щодо ненадання договору на стоянку транспортного засобу, укладеного між ГУНП в Дніпропетровській області та ТОВ "Династія-Дніпро", а також акту прийому-передачі транспортного засобу "AUDI A4", реєстраційний номер НОМЕР_1 , між слідчим та ТОВ "Дінастія-Дніпро".

Третьою особою - Дніпропетровською обласною прокуратурою надано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідно до якого просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що СУ ГУНП в Дніпропетровській області проводилося досудове розслідування кримінального провадження №0000733 від 09 червня 2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.1 ст.358 КК України, в рамках якого на підставі ухвали слідчого судді було проведено обшук, належного ОСОБА_1 на праві користування, автомобіля "AUDI A4", реєстраційний номер НОМЕР_1 , який було тимчасово вилучено з метою накладення на нього арешту, у зв`язку з чим слідчий звернувся з клопотанням про накладення арешту на вказане майно, в задоволенні якого ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2019 року було відмовлено, із зазначенням про негайне повернення транспортного засобу. На підставі вказаної ухвали позивач в телефонному режимі звернувся до слідчого із вимогою повернення автомобіля, на що йому було повідомлено про необхідність власноручного отримання ухвали слідчого судді, у відповідності до вимог статті 169 КПК України, з метою її подальшого виконання. В той же час, 28 жовтня 2019 року позивач, до отримання копії ухвали слідчим та самостійного повернення автомобіля, звернувся до ТОВ "Дінастія-Дніпро" з метою отримання автомобіля та сплатив 4 141 грн. за послуги зберігання та перевезення транспортного засобу, в той час як ухвала слідчого судді про відмову у накладенні арешту на спірне майно була отримана органом досудового розслідування лише 29 жовтня 2019 року. Таким чином, будь-яка бездіяльність з боку слідчого чи прокурора щодо неповернення транспортного засобу відсутня. Вказує, що спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок неправомірних дій чи бездіяльністю органу досудового розслідування чи прокуратури нічим об`єктивно не підтверджено. Зазначає, що підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, шкода, причинний зв`язок між ними. Зазначає, що главою 26 КПК України визначено спеціальний процесуальний порядок оскарження дій або бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, яким зокрема визначено можливість подання скарги на дії чи бездіяльність органів прокуратури чи досудового розслідування в порядку статті 303 КПК України, за результатами якої, зокрема, і встановлюється можлива незаконність дій органу досудового розслідування.

Третьою особою - Головним управління Національної поліції України в Дніпропетровській області також надано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідно до якого просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що слідчим під час проведення обшуку було вилучено автомобіль "AUDI A4", реєстраційний номер НОМЕР_1 , який набув статус тимчасово вилученого майна, з клопотанням про арешт якого слідчий звернувся до слідчого судді, під час розгляду якого присутнім не був. При цьому, сам позивач із заявами про повернення тимчасово вилученого майна чи скарги на незаконність дій працівників ГУНП не звертався, що підтверджується довідкою ВДЗ ГУНП №2930/103/16-2020 від 21 квітня 2019 року. Про добровільну сплату позивачем за послуги зберігання транспортного засобу ТОВ "Дінастія-Дніпро" ГУНП в Дніпропетровській області дізналося вже із позову ОСОБА_1 , отже, вважає, що судом першої інстанції прийнято правильне рішення про відмову у задоволенні позову. Крім того, вказує, що посилання позивача на статтю 1176 ЦК України є безпідставним, оскільки остання не застосовна до спірних правовідносин, так як встановлює вичерпний перелік підстав відшкодування державою спричиненої фізичній особі шкоди, а саме внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. У всіх інших випадках відшкодування шкоди проводиться особою, що її завдала, за умови визнання дій останнього неправомірними. Доданий до позовної заяви чек від 28 жовтня 2019 року не містить доказів того, що кошти сплачені саме за зберігання транспортного засобу "AUDI A4", реєстраційний номер НОМЕР_1 . Крім того, звертали увагу, що ОСОБА_3 не є власником спірного транспортного засобу. Моральну шкоди вважали недоведеною. Докази понесення позивачем витрат на правничу допомогу в матеріалах справи відсутні.

Відповідач - Державна казначейська служба правом на надання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 не скористалася.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі складає 11 391 грн., та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами цивільної справи, що Головним управлінням Національної поліції України в Дніпропетровській області здійснювалося досудове розслідування кримінального провадження №0000733 від 09 червня 2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.1 ст.358 КК України (а.с.18-19).

В рамках даного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2019 року було надано дозвіл на проведення обшуку в автомобілі "AUDI", реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходиться у користуванні ОСОБА_1 (а.с.23-24).

09 жовтня 2019 року старшим слідчим СУ ГУНП в Дніпропетровській області Хоржевським Д.Д. було проведено обшук в автомобілі "AUDI", реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час якого вказаний транспортний засіб було вилучено, про що складено відповідний протокол обшуку (а.с.25-27).

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2019 року в задоволенні клопотання слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області Хоржевського Д.Д. про арешт автомобіля "AUDI", реєстраційний номер НОМЕР_1 , в кримінальному провадженні №0000733 від 09 червня 2018 року відмовлено. Вилучений автомобіль постановлено негайно повернути особі, в якої його було вилучено - ОСОБА_1 (а.с.5-6).

Повний текст ухвали складено 22 жовтня 2019 року.

Власником транспортного засобу "AUDI", реєстраційний номер НОМЕР_1 , згідно ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2019 року є ОСОБА_2 (а.с.25-27).

23 жовтня 2019 року ОСОБА_1 на ім`я першого заступника прокурора Дніпропетровської області подано скаргу на бездіяльність прокурора, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна, відповідно до якого зазначив, що отримавши 22 жовтня 2019 року ухвалу слідчого судді про відмову у задоволенні клопотання слідчого про арешт транспортного засобу "AUDI", реєстраційний номер НОМЕР_1 , звернувся до слідчого Хоржевсього Д.Д., який направив його до штрафного майданчику, на якому перебував вказаний транспортний засіб, в той же час в поверненні автомобіля йому було відмовлено, оскільки транспортний засіб було передано ТОВ "Дінастія-Дніпро" слідчим згідно акту прийому-передачі транспортного засобу, який утримується на майданчику, та зважаючи, що останні зволікають із виконанням ухвали, звернувся із дійсною скаргою, відповідно до якої просив зобов`язати прокурора, що здійснює процесуальне керівництво, виконати ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 жовтня 2019 року та негайно повернути тимчасово вилучений під час обшуку автомобіль "AUDI", реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Згідно квитанції №1761-4420-0080-8814 від 28 жовтня 2019 року ОСОБА_1 на користь ТОВ "Дінастія-Дніпро" було сплачено грошові кошти в розмірі 4 100 грн. з призначенням платежу - "за послуги зберігання та перевезення транспортного засобу" (а.с.10 зворот).

Довідкою відділу документального забезпечення Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області повідомлено, що ОСОБА_1 до ГУНП в Дніпропетровській області з заявами, скаргами або іншими документами щодо повернення транспортного засобу "AUDI", реєстраційний номер НОМЕР_1 , в період з 18 жовтня 2019 року по теперішній час не звертався (а.с.48).

Згідно пояснень слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області Хоржевського Д.Д., яким здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №000733, останнім в телефонному режимі було повідомлено ОСОБА_3 про повернення транспортного засобу після отримання ухвали слідчого судді про відмову у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно. Додатково зазначено про відсутність у ОСОБА_3 будь-якого процесуального статусу в рамках кримінального провадження №000733 (а.с.49-50).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем бездіяльності слідчого чи прокурора щодо неповернення тимчасово вилученого автомобіля, оскільки, слідчий та прокурор не були присутніми під час оголошення ухвали про відмову в арешті майна, відповідна копія ухвали слідчого судді була отримана слідчим 29 жовтня 2019 року, тобто після самостійного отримання транспортного засобу та оплати послуг зберігання. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач здійснив повернення автомобіля та сплатив за нього кошти на власний розсуд, без звернення в установленому законом порядку до слідчого або прокурора з копією відповідної ухвали слідчого судді, а тому бездіяльність органу досудового розслідування чи прокуратури відсутня.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову позивача, в той же час не погоджується із підставами такої відмови у зв`язку з наступним.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18) вказано, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176

ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується

на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил

про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади,

їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173,1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади

до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди

та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою,

і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди.

Звертаючись до суду із дійсним позовом, позивач зазначав, що внаслідок бездіяльності слідчого органу досудового розслідування, яка полягала у невиконанні ухвали слідчого судді та неповерненні йому тимчасово вилученого транспортного засобу "AUDI", реєстраційний номер НОМЕР_1 , поміщення вилученого автомобіля на приватний майданчик, використання якого оплачується за відповідним тарифом, останньому було спричинено шкоду, яка полягала в оплаті вартості тимчасового зберігання вищевказаного транспортного засобу ТОВ "Дінастія-Дніпро" в розмірі 4 141 грн., яка, зважаючи на обставини, підлягає відшкодуванню державою за рахунок державного бюджету в порядку статті 1176 ЦК України.

При цьому, надаючи відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , як Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, так і Дніпропетровська обласна прокуратура зазначають, що позивач невірно посилається на норми статті 1176 ЦК України, які є незастосовними до спірних правовідносин, оскільки ОСОБА_1 не мав процесуального статусу в рамках кримінального провадження №000733, та до нього не застосовувалися заходи забезпечення кримінального провадження, отже останній не має права на відшкодування шкоди, завданої органами досудового розслідування та прокуратури.

Колегія суддів, здійснюючи аналіз наведеного вище законодавства, погоджується з доводами третіх осіб щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин статті 1176 ЦК України, зважаючи на обставини дійсного позову та відсутність складових елементів відповідальності за спричинену шкоду згідно статті 1176 ЦК України, в той же час, колегія суддів вважає безпідставними зауваження, що посилання позивача на статтю 1176 ЦК України, як на законодавчу підставу для відшкодування шкоди, яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, є підставою для відмови у позові, зважаючи на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі №917/1739/17 (провадження №12-161гс19) зроблений висновок про те, що суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №761/6144/15-ц (провадження №61-18064св18)).

Таким чином, колегія суддів зауважує, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, що відповідає принципу jura novit curia («суд знає закони»). При цьому, самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

В той же час, судова колегія наголошує, що покладення на суд обов`язку здійснення самостійної правової кваліфікації та застосування тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не звільняє позивача від обов`язку доведення факту наявності спричинених збитків, їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками, що у своїй сукупності є підставою для відшкодування шкоди.

Колегія суддів зауважує, що з метою доведення спричинення йому збитків, позивач надав квитанцію №1761-4420-0080-8814 від 28 жовтня 2019 року про сплату ним на користь ТОВ "Дінастія-Дніпро" грошових коштів на суму 4 100 грн.

Згідно із частинами другою, четвертою статті 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання

у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У пункті 20 Порядку №1104 "Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України" передбачено, що зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.

Відповідно до п.32 Порядку №1104 фінансування витрат, пов`язаних із зберіганням чи пересиланням речових доказів, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для утримання органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, який здійснив пересилання речових доказів або їх передачу на зберігання.

Крім того, відповідно до п.13 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої спільним наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Служби безпеки України, Верховного Суду України, Державної судової адміністрації України від 27 серпня 2010 № 51/401/649/471/23/125, витрати, пов`язані із зберіганням речових доказів, цінностей та іншого вилученого майна, несе орган, на зберіганні якого знаходиться вилучене майно; у випадках, коли майно передається на зберігання в інші установи, підприємства, організації як таке, що потребує спеціальних умов зберігання, такі витрати покриваються за рахунок держави.

Таким чином, з аналізу вищевказаних норм законодавства, колегія суддів зауважує, що слідчий органу досудового розслідування під час здійснення тимчасового вилучення майна не позбавлений можливості, враховуючи потребу спеціальних умов зберігання габаритних речових доказів, зокрема, транспортного засобу, передати його на зберігання в установи, підприємства, організації.

В той же час, з моменту передачі слідчим органу досудового розслідування на зберігання до ТОВ "Дінастія-Дніпро" тимчасово вилученого транспортного засобу позивача, між ним та підприємством виникають цивільні правовідносини із зберігання речі, які регулюються главою 66 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до статті 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Згідно частини 1 статті 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до частини 2 статті 937 ЦК України прийняття речі на зберігання може підтверджуватися видачею поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання, якщо це встановлено законом, іншими актами цивільного законодавства або є звичним для цього виду зберігання.

Статтею 938 ЦК України встановлено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Згідно статті 942 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Відповідно до частини 1 статті 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Частиною 1 статті 949 ЦК України встановлено обов`язок зберігача повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Статтею 953 ЦК України визначено, що зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Таким чином, з аналізу вимог вищевказаного законодавства вбачається, що сторонами договору зберігання є поклажодавець та зберігач (професійний зберігач). Предметом цього договору є зобов`язання зберігача зберігати річ, яка передана йому другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Вказаний договір укладається між сторонами у письмовій формі, доказом дотримання якої є розписка, квитанція або інший документом, підписаним зберігачем. При цьому, доказом прийняття речі на зберігання може бути, зокрема, видача поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання, якщо це встановлено законом, іншими актами цивільного законодавства або є звичним для цього виду зберігання.

Колегія суддів зауважує, що зберігання саме автотранспортних засобів регулюється нормою, визначеною статтею 977 ЦК України, яка є спеціальною по відношенню до норм, що регулюють порядок зберігання речей, та Правилами зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року №115. Відповідно до статті 977 ЦК України якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним.

За договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов`язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця.

Прийняття автотранспортного засобу на зберігання посвідчується квитанцією (номером, жетоном).

Відповідно до пункту 10 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року №115, в редакції чинній на час спірних правовідносин, здавання транспортного засобу на автостоянку провадиться: власником, а також особою, яка має оформлене відповідно до законодавства доручення на право користування (або) розпоряджання даним транспортним засобом; водієм транспортного засобу, що належить суб`єкту господарської діяльності, за умови наявності відповідно оформлених документів.

Під час оформлення приймання на зберігання черговий приймальник вносить необхідні дані про володільця транспортного засобу і транспортний засіб до відповідного журналу обліку транспортних засобів і розписується в ньому.

Володільцеві транспортного засобу, прийнятого на довготермінове зберігання, видається перепустка за встановленим зразком (пункт 12 Правил).

Плата за зберігання транспортних засобів на автостоянках та інші супутні послуги справляється за тарифами, встановленими відповідно до законодавства, з видачею квитанції чи касового чека.

На всіх автостоянках плата за тимчасове зберігання транспортного засобу справляється за передбачуваний термін зберігання, а за довготермінове - на умовах, передбачених у договорі зберігання транспортного засобу.

Колегія суддів зауважує, що надаючи на зберігання, вилучений під час обшуку 09 жовтня 2019 року, автомобіль "AUDI", реєстраційний номер НОМЕР_1 , між слідчим та ТОВ "Дінастія-Дніпро" виникли договірні зобов`язання із збереження вказаного транспортного засобу. При цьому, суттю вказаного договору є саме збереження у схоронності переданої на зберігання речі та повернення її саме поклажодавцеві за його вимогою чи за умовами укладеного між сторонами договору зберігання. При цьому, враховуючи, що ТОВ "Дінастія-Дніпро" є професійним зберігачем, послуги останнього підлягають відповідній оплаті за тарифами, встановленими підприємством, що підлягають погодженню між сторонами.

Факт передання транспортного засобу слідчим до ТОВ "Дінастія-Дніпро" сторонами не заперечується, а отже і не підлягає доказуванню.

В той же час, звертаючись до суду із дійсним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги та заявляючи про понесені позивачем збитки, ОСОБА_3 , надаючи квитанцію №1761-4420-0080-8814 від 28 жовтня 2019 року про сплату грошових коштів в розмірі 4 100 грн. з призначенням платежу за послуги зберігання та перевезення транспортного засобу, зазначає, останні ним сплачені саме за зберігання автомобіля "AUDI", реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Колегія суддів наголошує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Досліджуючи надану позивачем квитанцію на оплату послуг ТОВ "Дінастія-Дніпро", колегія суддів зауважує, що остання не містить відомостей за послуги по зберіганню якого конкретно автомобіля було сплачено відповідні кошти, не містить тарифу розрахунку та періоду за який відповідна плата була нарахована, в той же час, колегія суддів зауважує, що вказані відомості необхідні з метою встановлення реальності спричинення позивачу шкоди та її розміру.

Вказана квитанція не може бути належним доказом спричинення відповідачу шкоди, враховуючи, що позивач не був стороною договору зберігання транспортного засобу "AUDI", реєстраційний номер НОМЕР_1 , доказів фактичного отримання позивачем вказаного автомобіля, всупереч вимог чинного цивільного законодавства, відповідно до якого річ, що підлягала збереженню, повертається безпосередньо поклажодавцеві, тобто транспортний засіб підлягав би поверненню слідчому, ним надано не було, зокрема акту прийому-передачі транспортного засобу, що свідчить про те, що надані позивачем докази сплати грошових коштів за вилучений транспортний засіб "AUDI", реєстраційний номер НОМЕР_1 , зводяться до припущення, що є грубим порушенням норм цивільного процесуального закону.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо тарифів на послуги зі зберігання транспортних засобів, з яких можливо було б пересвідчитись, що відповідна розмір вказаної суми дійсно відповідає вартості послуг із зберігання транспортного засобу за період його тримання.

Із клопотанням про витребування відповідних доказів з метою доведення позовних вимог позивач по справі не звертався, в той час як сторони на власний розсуд користуються своїми процесуальними правами.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що позивачем не доведено факту спричинення внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування - шкоди, що виключає можливість для застосування до спірних правовідносин вимог статті 1174 ЦК України та підстави для відшкодування шкоди за рахунок держави.

Згідно п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, в той же час невірно визначив підстави такої відмови, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміні в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 березня 2021 року змінити в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2022 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Деркач Н.М.

Куценко Т.Р.