ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року м.Суми

Справа №573/1628/21

Номер провадження 22-ц/816/191/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Білопільська міська рада,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 18 листопада 2021 року в складі судді Терещенко О.І., ухвалене в м. Білопіллі, повний текст якого складено 22 листопада 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

29 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Білопільська міська рада, уточнивши та доповнивши позовні вимоги, просила скасувати рішення державного реєстратора Білопільської міської ради Пєшкової О.М., індексний номер 51637183 про реєстрацію іншого речового права - права оренди земельної ділянки, площею 3,4184 га з кадастровим номером :01:002:0628 та зобов`язати відповідача повернути позивачу земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0628.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка, площею 3,4184 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 10 березня 2020 року ОСОБА_3 , за дорученням від 02 серпня 2019 року, укладено договір оренди вказаної земельної ділянки з ОСОБА_2 , у якому сторонами є ОСОБА_1 (орендар) та ОСОБА_2 (орендодавець). Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 вересня 2021 року № 276804448 ОСОБА_1 є орендодавцем, а ОСОБА_2 - орендарем, що суперечить преамбулі договору оренди від 10 березня 2020 року.

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 18 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Скасовано рішення державного реєстратора Білопільської міської ради Сумської області Пєшкової Олени Михайлівни, індексний номер 51637183 від 16 березня 2020 року про реєстрацію іншого речового права - права оренди земельної ділянки, площею 3,4184 га з кадастровим номером :01:002:0628.

Зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0628.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15908 гривень судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог повністю.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що той факт, що в договорі було допущено описку, а саме власника земельної ділянки було визначено як орендаря не може призвести до недійсності договору. Стверджує, що при укладенні договору оренди описка не впливає на дійсність договору і не свідчить про його укладення з порушенням вимог законодавства, а відтак і рішення державного реєстратора про реєстрацію речового права є законним і не підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Даценко А.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

У клопотанні, поданому Білопільською міською радою, остання просить розгляд справи проводити без участі представника Білопільської міської ради та зазначає, що при вирішенні спору покладаються на розсуд суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Даценка А.М., представника ОСОБА_2 адвоката Склярова С.Л., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27 вересня 2021 року № 276804448 ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 3,4184 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Товстянської сільської ради Білопільського району з кадастровим номером :01:002:0628 (а. с. 17-19).

10 березня 2020 року укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, у преамбулі якого зазначено орендодавцем ОСОБА_2 та орендарем ОСОБА_1 (а. с. 12-16).

На підставі вказаного договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0628 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Договір від імені ОСОБА_1 підписано ОСОБА_3 на підставі довіреності від 02 серпня 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу Сумської області Бойко О.І., зареєстрованої в реєстрі за № 788 (а. с. 48-49).

З преамбули договору оренди земельної ділянки від 10 березня 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , вбачається, що відповідач ОСОБА_2 надає в строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0628, яка належить позивачу ОСОБА_1 , що суперечить відомостям, зазначеним у Державному реєстрі прав щодо права власності на спірну земельну ділянку.

На останній сторінці договору взагалі не зазначено, що стороною договору є ОСОБА_1 , оскільки вказано, що договір укладено за дорученням ОСОБА_3 .

У преамбулі договору зазначено, що його укладає особисто ОСОБА_1 , а підписує його вже за дорученням інша особа, яка не вказує, що вона діє за дорученням саме від імені ОСОБА_1 .

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірний договір оренди земельної ділянки ОСОБА_1 взагалі не підписувала.

Також суд вказав, що у договорі зазначено, що ОСОБА_2 укладає договір як фізична особа.

Але як вбачається з Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру власності на нерухоме майно орендарем зазначено ОСОБА_2 як фізичну особу-підприємця (а. с. 18).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, виходячи із вказаних описок, які були допущені сторонами при укладенні спірного договору оренди землі, прийшов до висновку, що ОСОБА_1 не виявляла свою волю до вчинення правочину, а сам правочин є таким, що не укладався, відповідач без законних на те підстав користується земельною ділянкою, а тому місцевий суд прийшов до висновку, що підлягає скасуванню рішення державного реєстратора Пєшкової О.М. про реєстрацію права оренди за відповідачем на земельну ділянку, що належить позивачу та остання підлягає поверненню позивачу.

Проте, з таким висновком місцевого суду колегія суддів апеляційного суду погодитись не може, виходячи з наступного.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України передбачено, що однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність.

Згідно пункту 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження 12-127гс19)).

З матеріалів справи вбачається, що при проведенні державної реєстрації речового права відомості до Державного реєстру були внесені вірно і сторони були визначені правильно, оскільки при вивченні змісту спірного договору оренди землі не виникає складнощів для ідентифікації власника земельної ділянки як орендодавця. Зміст договору в повній мірі дає можливість визначитись із правовідносинами, що виникли та істотними умовами договору.

Отже, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що при укладенні договору оренди описка не впливає на дійсність договору і не свідчить про його укладення з порушенням вимог законодавства, а відтак і рішення державного реєстратора про реєстрацію речового права є законним і не підлягає скасуванню.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд. У постанові від 09 серпня 2021 року (справа № 145/1669/19) зазначено, що наявність описки в договорі оренди землі в частині написання кадастрового номеру земельної ділянки та адреси проживання її власника не свідчить про недійсність правочину.

Як вбачається з матеріалів справи при зверненні до суду з позовом представником позивача було підтверджено той факт, що 10 березня 2020 року укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, площею 3,4184 га з кадастровим номером :01:002:0628. Крім того, були визнані і ті обставини, що договір було викладено в письмовій формі, що сторонами в договорі визначені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і що представник ОСОБА_3 підписала спірний договір, діючи на підставі довіреності від 02 серпня 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу Сумської області Бойко О.І., зареєстрованої в реєстрі за № 788. Повноваження ОСОБА_3 , діяти в даних правовідносинах від ОСОБА_1 , підтверджені довіреністю та не заперечувалися стороною позивача. Крім того, як вбачається з матеріалів справи доручення було дійсне та на момент укладення договору ОСОБА_3 мала певні права, що підтвердив і в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача.

З вищевикладеного вбачається, що саме на виконання умов спірного договору ОСОБА_1 передала в користування відповідача власну земельну ділянку ще в березні 2020 року. В подальшому позивачеві достовірно було відомо про використання відповідачем зазначеної ділянки. Остання передавала земельну ділянку в користування відповідача з метою отримання орендної плати. 29 березня 2021 року, тобто через рік після укладення договору, ОСОБА_1 отримала орендну плату в сумі 13 700 грн, що підтверджується відомістю про отримання орендної плати за землю (паї) за 2021 рік, що міститься в матеріалах даної справи. З моменту укладення договору оренди землі та при отриманні орендної плати ОСОБА_1 не висловлювала будь - яких заперечень щодо використання відповідачем земельної ділянки. Тим самим, ОСОБА_1 підтвердила свою згоду із викладеними в договорі умовами. Тобто, ще підписуючи нотаріально посвідчену довіреність та наділяючи ОСОБА_3 повноваженнями на укладення договору оренди землі, ОСОБА_1 виразила свою волю щодо укладення даного правочину, яку в подальшому підтвердила при отриманні орендної плати.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін ст. 209 ЦК України).

Отже, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що зазначений правочин було виконано сторонами із дотриманням умов договору, а саме: власник передала в користування відповідача земельну ділянку, а відповідач використовував її відповідно до цільового призначення і за таке використання сплатив на користь позивача оренду плату.

У пункті 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зазначено, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Отже, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що суд першої інстанції, не врахувавши зазначених вимог та правових позицій Верховного Суду, дійшов помилкового висновку, що правочин не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Дані висновки були обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 не виявляла свою волю, проте, враховуючи вищевикладене, волевиявлення власника земельної ділянки на вчинення правочину підтверджується як поведінкою ОСОБА_1 , так і доказами отримання орендної плати за користування земельною ділянкою, про що не заперечував і в суді апеляційної інстанції представник позивача.

Недійсність спірного договору не встановлена законом, він не визнаний судом недійсним, а тому підлягає виконанню сторонами.

Оскільки, всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України, позивач у суді не довела обставин, на які посилалась як на обґрунтування позовних вимог, а суд першої інстанції під час розгляду справи не вжив усіх необхідних заходів для виконання завдання цивільного судочинства, визначеного у статті 2 ЦПК України, а саме: не з`ясував, яке саме право позивача порушене з огляду на підстави заявленого позову, тому колегія суддів дійшла до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог із заявлених підстав.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача підлягає компенсації судовий збір, сплачений за апеляційний розгляд справи в розмірі 2724 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 18 листопада 2021 року в даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Білопільська міська рада про скасування рішення державного реєстратора та повернення земельної ділянки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений за апеляційний розгляд справи в розмірі 2724 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 лютого 2022 року.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. І. Собина

Т. А. Левченко