ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 січня 2022 року

м.Харків

справа № 638/16794/17

провадження № 22-ц/818/478/22

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Тичкової О.Ю.,

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря: Пасічник Н.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2021 року у складі судді Штих Т.В.,-

у с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом в якому просив зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні, розпорядженні та володінні автомобілем «NISSAN TIIDA» 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 ОСОБА_1 та надати ОСОБА_1 ключі від вказаного автомобілю та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на час користування, встановивши порядок користування автомобілем, як перший та третій квартал кожного року, стягнути на його користь суму моральної шкоди в розмірі 5000 гривень, а також судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він та ОСОБА_2 є співвласниками автомобіля «NISSAN TIIDA» 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 . Зазначає, що вищезазначений транспортний засіб придбано ним у ОСОБА_3 за 133000 грн., яка з ТОВ «ТБ Слобожанщина» уклала договір комісії № 20059 від 12 вересня 2014 року. Договір купівлі - продажу підтверджується заявою продавця ОСОБА_3 і покупців ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ТОВ «ТБ Слобожанщина» про видачу автомобіля «NISSAN TIIDA», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_3 з торгівельного майданчика ТОВ «ТБ Слобожанщина». Він уважає, що як співвласник вказаного автомобілю має право на користування ним, проте відповідач чинить перепони у користуванні вказаним автомобілем. Крім того без його згоди відповідач забрала свідоцтво про реєстрацію вищевказаного транспортного засобу та ключі від нього. Він неодноразово звертався до відповідачки з підстав надання йому вказаного автомобілю для користування, проте відповідач категорично відмовляється та зазначає, що є єдиним власником спірного транспортного засобу.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні, розпорядженні та володінні автомобілем «NISSAN TIIDA» 2008 року випуску номерний знак НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 ОСОБА_1 та надати ОСОБА_1 ключі від вказаного автомобілю та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на час користування, встановивши порядок користування автомобілем, як з 01 січня року до 01 липня року - ОСОБА_2 та з 01 липня до 31 грудня року ОСОБА_1 . Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було встановлено, що позивач та відповідач у справі з 2013 по 2014 рік мали стосунки та зустрічалися. Вказані обставини не заперечувалися сторонами. За таких обставин, апелянт уважає, що мова йде про проживання чоловіком та жінкою без реєстрації шлюбу, а майно набуте під час такого проживання є спільним, якщо не буде доведено інше. Зазначає, що у такому разі суд мав би застосувати норми сімейного права щодо поділу спільного майна подружжя та відмовити позивачу у позові, зазначивши, що йому треба звертатися у порядку Сімейного у України із позовом про поділ майна, адже автомобіль є неподільною річчю і передавати його із рук у по півроку є загрозливим способом поділу, адже кожен із співвласників ризикує пошкодити його, не слідкувати за його технічним станом, що призведе до втрати товарної вартості майна або взагалі до його знищення. Крім того позивачем суду не надано доказів, щодо набуття права власності на автомобіль здійснено за його власні кошти. Надані позивачем довідки з AT «Родовід Банк» є банком-банкрутом, що є загальновідомим фактом, а надані позивачем довідки з 18.01.2008 по 20.01.2009 не мають жодного відношення до подій 2014 року, отже висновок суду про те, що позивач «мав непоганий дохід» нічим не обґрунтованим. Зауважує, що нею надано суду підтвердження власного доходу , а саме розписка про отримання коштів у борг 31.08.2014 му 6000 доларів США, які вона отримала саме перед укладенням договору купівлі-продажу спірного автомобіля, що свідчить про походження коштів для його придбання. Також, вона довела те, що у позичальника їй коштів на придбання спірного автомобіля були кошти від продажу квартири у м. Мінськ, Білорусь. Вказаний борг вона самостійно повертала до 15.12.2018, що свідчить про те, що позивач не приймав участі в придбанні спірного автомобіля.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений законом строк до суду не надійшов.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що сторони є співвласниками спірного автомобіля, а отже наявні підстави для встановлення порядку користування спільним майном.

Рішення суду мотивовано тим, що автомобіль «NISSAN TIIDA» 2008 року випуску номерний знак НОМЕР_1 придбано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що свідчить заява та довідка -рахунок від 12 вересня 2014 року, в якій зазначено, що як позивач так і відповідач - є співвласниками вказаного автомобіля. З огляду на вищевикладене, та не надання відповідачем належних доказів, щодо придбання вказаного транспортного засобу за власні кошти, суд уважав доведеним той факт, що ОСОБА_1 є співвласником спірного автомобіля та не може бути позбавлений права користування ним. Щодо позовних вимог в частини стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначив, що матеріали справи не містять жодних доказів заподіяння шкоди позивачу з боку відповідача, таким чином він відмовляє в цій частині позовних вимог.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що відповідно до договору № 20059 між ОСОБА_3 та ТОВ « ТБ Слобожанщина» укладено договір комісії № 20059 від 12 вересня 2014 щодо продажу автомобілю « Ниссан» 2008 року випуску номерний знак НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 ( а.с. 9).

Згідно відповіді Регіонального сервісного центру в Харківській області гр. ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ІНН НОМЕР_4 , є співвласником автомобіля «NISSAN TIIDA» 2008 року випуску кузов НОМЕР_2 зареєстрованого на ім`я ОСОБА_2 12.09.2014 ( а.с. 8).

У заяві про виконання договору комісії ( акт № 20059 від 12.09.2014) та довідці - рахунку від 12 вересня 2014 року, зазначено, що як позивач так і відповідач - є співвласниками вказаного автомобілю ( а.с. 10, 11).

Відповідно до наданих банківських довідок та руху коштів по рахункам позивача, встановлено, що ОСОБА_1 станом на 2014 рік мав досить стабільний значний дохід ( а.С. 41 - 61).

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 16, 391 ЦК України).

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що первинне значення у врегулюванні правовідносин між співвласниками має їх домовленість, яка не може підмінятися рішенням суду, проте при виникненні конфліктної ситуації, що унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном, такий порядок користування може встановити суд з метою забезпечення рівної реалізації співвласниками їх прав.

Згідно ст. ст.12,80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Матеріали справи свідчать про те, що сторони у справі на підставі договору № 20059 та довідки - рахунку серії ВІА № 9763932 є співвласниками спірного автомобілю.

Разом з тим - вказаний автомобіль наразі знаходиться в володінні та користуванні відповідачки. Згоди щодо користування спільним майном між сторонами не досягнуто.

Встановивши, що спірний автомобіль перебуває у спільній власності сторін і згоди щодо порядку користування цим транспортним засобом вони досягти не можуть, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для встановлення порядку користування даним автомобілем за рішенням суду.

Підстав для позбавлення позивача права володіння та користування належним йому майном не вбачається.

Судова колегія відхиляє посилання апелянта на те, що суд помилково не застосував до спірних правовідносин норми СК України щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, оскільки встановив, що спірний автомобіль є спільним майном, набутим чоловіком та жінкою під час спільного проживання.

Рішення суду висновків на які посилається відповідач не містить, судом встановлено ,що сторони у справі з 2013 по 2014 рік мали стосунки та зустрічались. Факту ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету та перебування у фактичних шлюбних відносинах судом не досліджувалися.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його позов, доводиться їх достатність та переконливість.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що набув спільний автомобіль у спільну власність та просив захистити його право співвласника на користування автомобілем.

Відповідач не пред`явила зустрічного позову про визнання спільного автомобілю спільною сумісною власністю подружжя, що перебуває у фактичних шлюбних відносинах, власного варіанту поділу або іншого варіанту порядку користування спірним майном суду не запропонувала.

За таких не містить висновків правовідносини, що склались між сторонами врегульовані нормами що містяться у Книзі 3 Цивільного Кодексу України, оскільки рішення суду яким би було встановлено факту проживання позивача та відповідачки без реєстрації шлюбу не має, а відповідно наданих доказів спірне майно придбавалось у спільну власність.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст.367,368,369,375,381,382,383,384 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді - О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови складений 31 січня 2022 року.