Справа № 353/1106/21
Провадження № 22-ц/4808/313/22
Головуючий у 1 інстанції МОТРУК Л. І.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Пацаган В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 15 грудня 2021 року постановлену в складі судді Мотрук Л.І. у місті Тлумачі у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову

ВСТАНОВИВ:

У грудня 2021 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_2 звернувся в суд з заявою про забезпечення позову.

Заява мотивована тим, що у провадженні Тлумацького районного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про позбавлення права користування житловим приміщенням у зв`язку з припиненням сервітуту. Під час розгляду цієї справи ОСОБА_1 стало відомо, що 21 серпня 2020 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 . На підтвердження цієї обставини ним було подано до суду копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №221374847 від 25.08.2020 року. Саме цією обставиною, що він є одноосібним власником житлового будинку ОСОБА_4 обгрунтовує свою позовну вимогу про позбавлення ОСОБА_1 права користування житловим приміщення. Проте зазначений житловий будинок було побудовано до 15 квітня 1991 року відповідно до норм чинного на той час законодавства він відносився до суспільної групи господарств-колгоспний двір. Станом на 15 квітня 1991 року ніхто з членів сім`ї ОСОБА_4 не втратив право користування на частку в його майні. Отже, після 15 квітня 1991 року ОСОБА_4 , його дружина ОСОБА_5 та діти ОСОБА_6 і ОСОБА_7 володіли спірним житловим будинком на праві спільної сумісної власності. У серпні 2014 року померла ОСОБА_5 до її спадщини входила її частка у спірному житловому будинку. Спадщина була прийнята спадкоємцями її чоловіком ОСОБА_4 і дочкою ОСОБА_8 , які проживали разом з нею на час відкриття спадщини, але досі не оформлена. За таких обставин ОСОБА_4 не міг набути спірний житловий будинок у приватну власність після 15 квітня 1991 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8 , яка доводилася йому дружиною, а ОСОБА_4 дочка. ОСОБА_1 як чоловік є спадкоємцем померлої ОСОБА_8 прийнявши спадщину померлої дружини ОСОБА_1 набув права на спадщину на частку дружини у спірному житловому будинку. Тому ОСОБА_1 на законних підставах бажає одержати свідоцтво про право на спадщину на частку дружини у спірному будинку. Однак в реалізації його права ОСОБА_1 перешкоджає згаданий вище позов ОСОБА_4 та наявність запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_4 на спірний житловий будинок. Вказує що йому стало відомо, що ОСОБА_4 збирається відчужити спірний житловий будинок на користь своїх внуків. Просить заборонити будь-яким особам вчиняти дії щодо відчуження житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 . Заборонити будь-якому державному реєстратору прав на нерухоме майно або об`єкту державної реєстрації прав здійснювати державну реєстрацію прав власності, інших речових прав та обтяжень, спірного житлового будинку.

Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 15 грудня 2021 року в задоволенні заяви представника заявника ОСОБА_3 , адвоката Лесюка Володимира Михайловича, особи, які можуть отримати статус учасника справи: виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_4 про забезпечення позов відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали з постановленням нової, якою заборонити будь-яким особам вчиняти дії щодо відчуження житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 . Заборонити будь-якому державному реєстратору прав на нерухоме майно або об`єкту державної реєстрації прав здійснювати державну реєстрацію прав прав власності, інших речових прав та обтяжень, спірного житлового будинку. Вважає ухвалу суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процессуального та матеріального права.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони у встановленому законом порядку повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явились, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення повістки про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Постановляючи ухвалу про відмову у забезпеченні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в заяві про забезпечення позову заявником не наведено обґрунтованих та об`єктивних доказів щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони будь-яким особам вчиняти дії щодо відчуження житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 . Заборони будь-якому державному реєстратору прав на нерухоме майно або об`єкту державної реєстрації прав здійснювати державну реєстрацію прав власності, інших речових прав та обтяжень, спірного житлового будинку.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що у грудні 2021 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_2 звернувся в суд з заявою про забезпечення позову.

Додана до заяви копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, у якій вказано, що відповідач, ОСОБА_4 , є власником об`єкту нерухомості, а саме: житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 щодо якого позивач просить заборонити вчиняти певні дії, не є належним доказом того, що існує реальна загроза чи ризик того, що відповідачем здійснюється реалізація майна чи підготовка до його реалізації.

У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 331/1255/17 (провадження № 61-11180св18) зазначено, що «забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення».

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Безпідставне застосування заходів забезпечення позову може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Враховуючи вищевикладене, постановляючи ухвалу про відмову у забезпеченні позову, суд першої інстанції вірно врахував недоведеності існування реальної загрози невиконання або утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позову представника заявника ОСОБА_3 ОСОБА_2 .

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що невжиття таких заходів забезпечення позову може унеможливити або ускладнити ефективний захист та поновлення порушених прав ОСОБА_1 за захистом яких він має намір звернутися.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 152 ЦПК України у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, якщо інші строки не встановлено законом, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не подав доказів про пред`явлення позову в цій справі в строк, визначений ч. 4 ст. 152 ЦПК України.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд також відхиляє подане 10 лютого 2022 року через канцелярію суду клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Лесюка В.М. про залишення апеляційну скаргу без розгляду та повернення судового збору, оскільки ЦПК України на стадії апеляційного провадження не передбачено залишення без розгляду поданої апеляційної скарги, тому не підлягає поверненню сплачений за нею судовий збір.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Лесюка Володимира Михайловича про залишення апеляційної скарги без розгляду та повернення судового збору відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 адвоката Лесюка Володимира Михайловича залишити без задоволення. Ухвалу Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 15 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст складено 16 лютого 2022 року.

Судді: В.Д.Фединяк

Л.В.Василишин

І.О.Максюта