Справа № 132/2872/21
Провадження № 22-ц/801/161/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павленко І. В.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 рокуСправа № 132/2872/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Панасюка О. С.,

учасники справи:

позивач Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС»,

відповідач (особа яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 16 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Павленка І. В. в м. Калинівка, дата складення повного рішення 26 листопада 2021 року,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ПАТ «СК «ТАС» звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу (суброгації).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04 липня 2018 року між страховиком ПрАТ «Страхова група «ТАС» та страхувальником ОСОБА_1 був укладений договір добровільного комплексного страхування транспортних ризиків AZ11-841508, відповідно до умов якого страховик взяв зобов`язання щодо компенсації пошкоджень автомобіля «Volkswagen», державний номер НОМЕР_1 .

02 вересня 2018 року на автодорозі М12 сполученням «Стрий-Знам`янка», 381 км+425 м відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі застрахованого транспортного засобу «Volkswagen», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля марки «Fiat Skudo» державний номер НОМЕР_2 .

Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 25.01.2019 року у справі №128/2493/18 про адміністративне правопорушення встановлено, що ОСОБА_1 не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався дистанції внаслідок чого здійснив зіткнення із автомобілем «Volkswagen», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП, закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП в зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ч. 2 ст. 38 КУпАП.

На виконання умов договору добровільного страхування позивач виплатив страхове відшкодування власнику пошкодженого транспортного засобу в розмірі 100 000 грн.

Тому на підставі ст. 27 ЗУ «Про страхування» та ч. 1 ст. 1191 ЦК України просив стягнути з відповідача на свою користь 100 000 грн в порядку регресу (суброгації).

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 16 листопада 2021 року позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Страхова група «ТАС» 100 000 грн матеріальної шкоди в порядку суброгації, вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов про стягнення шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд першої інстанції виходив з того, що ДТП сталася з вини відповідача, наявним є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями відповідача та завданою шкодою, а тому відповідач ОСОБА_1 зобов`язаний відшкодувати завдану внаслідок пошкодження автомобіля шкоду. Оскільки шкода в розмірі 100 000 грн. була відшкодована позивачем ПАТ «СК «ТАС», тому до нього у порядку суброгації перейшло право вимоги до відповідача.

Не погодившись з цим рішенням, ОСОБА_1 , 10 грудня 2021 року подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 16 листопада 2021 року, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та стягнути з позивача понесені ним судові витрати на правничу допомогу пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції у розмірі 9 000 грн та з розглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000 грн.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції невірно оцінив докази по справі: він не був визнаний винуватим за вчинення ДТП, адже справа була закрита за закінченням терміну накладення адміністративного стягнення. Також зауважує, що ремонтна калькуляція і страховий акт не є належними доказами підтвердження вартості завданої шкоди, вони були складені без нього. Акцентує увагу на тому, що позивач звернуся до суду в порядку регресу, а суд вийшов за межі позовних вимог та розглянув вимоги про стягнення коштів в порядку суброгації. Заперечує, що у нього не було страхового полісу, (копію додає до апеляційної скарги).

Зазначає, що у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності № 128/2493/18 він подавав клопотання про призначення комплексної автотехнічної експертизи, копію якого додає до апеляційної скарги, однак це клопотання не було розглянуте судом.

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 заявив клопотання про витребування доказів: матеріалів справи про адміністративне правопорушення № 128/2493/18 з Вінницького районного суду Вінницької області для спростування тверджень суду першої інстанції про доведеність його вини у вчиненні ДТП.

Вирішуючи клопотання про витребування доказів, апеляційний суд приходить до висновку про відмову в його задоволенні з огляду на положення ст. ст. 76, 81, 367 ЦПК України: такого клопотання(питання) до суду першої інстанції відповідач не заявляв, заявником не наведено поважних причин, чому він не вимагав цієї інформації впродовж розгляду справи в суді першої інстанції, не надав доказів неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відзив на апеляційну скаргу від ПАТ «СК «ТАС», впродовж встановленого апеляційним судом строку, не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний приходить до наступних висновків

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

По справі встановлено наступні обставини:

- 02 вересня 2018 на автодорозі М12 сполученням «Стрий-Знам`янка», 381 км + 425 м відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого транспортного засобу «Volkswagen Polo», державний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 та транспортним засобом «Fiat Skudo» державний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1

- Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 25.01.2019 року провадження у справі № 128/2493/18 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП в зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ч. 2 ст. 38 КУпАП.

- Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 вбачається, що автомобіль «Volkswagen Polo», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2012 року випуску, належить на праві власності ОСОБА_2 (а.с. 8).

- Транспортний засіб «Volkswagen Polo», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2012 року випуску, був застрахований за договором добровільного комплексного страхування транспортних ризиків AZ11-841508, від 04 липня 2018 року в ПрАТ «Страхова група «ТАС», відповідно до умов якого страховик взяв зобов`язання щодо компенсації пошкоджень автомобіля «Volkswagen Polo», державний номер НОМЕР_1 .

- Згідно п. 2 зазначеного договору цей Договір діє при наявності діючого полісу ОСЦПВ, серія АМ та №7434115 (п. 4 Договору), при умові, що страховик за таким полісом-АТ «СГ «ТАС» (приватна). Згідно полісу № АМ/7434115 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховик АТ «СГ «ТАС» (приватна), страхувальник - ОСОБА_2 , страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну 100 000 грн. Забезпечений транспортний засіб «Volkswagen Polo», державний номер НОМЕР_1 , 2012 року випуску (а.с. 4).

- Згідно ремонтної калькуляції №13448 від 21.09.2018 року транспортного засобу «Volkswagen Polo», державний номер НОМЕР_1 , вартість ремонту складає 190 749, 92 грн (а.с. 11-13).

- Відповідно до страхового акту №27675В/02/2018 від 10.10.2018 року, затвердженого директором з регулювання страхових випадків АТ «СГ «ТАС» (приватна), розмір страхового відшкодування, що підлягає виплаті ОСОБА_2 за страховою подією від 02.09.2018 року, становить 100 000 грн (а.с. 16).

- На виконання умов договору страхування АТ «СГ «ТАС» (приватна), 12 жовтня 2018 року, здійснило виплату страхового відшкодування на користь ОСОБА_2 за договором страхування AZ11-841508, що підтверджується платіжним дорученням № 102073 від 12.10.2018 (а.с. 17).

- Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на час дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована (а.с.18).

Між сторонами виник спір про стягнення виплачених страховиком сум із винної особи.

Ці правовідносини врегульовані нормами ЗУ «Про страхування» та цивільного Кодексу України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування- це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

За приписами статті 16 цього Закону договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про страхування», страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Оцінюючи доводи ОСОБА_1 про те, що його вина у вчиненні ДТП не доведена, апеляційний суд зазначає наступне:

Як уже зазначалося, постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 25.01.2019 року провадження у справі № 128/2493/18 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, було закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП в зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ч. 2 ст. 38 КУпАП. ОСОБА_1 вважає, що це свідчить про його невинуватість у вчиненні ДТП. Проте така його позиція є помилковою.

Зі змісту ч. 1 ст. 38 КУпАП вбачається, що закриття провадження на зазначеній підставі можливе за одночасної наявності таких умов: вчинення (виявлення) адміністративного правопорушення; сплив встановленого законом строку.

Тобто для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав закінчення строків, передбачених ст. 38 КУпАП, можливо лише за умови встановлення факту вчинення особою протиправної дії чи бездіяльності, що підпадають під визначені законом ознаки адміністративного правопорушення.

У разі недоведеності наявності складу адміністративного правопорушення та не підтвердження його належними та допустимими доказами, виключається можливість закрити провадження у адміністративній справі саме за п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

У цьому разі законодавець передбачив іншу підставу для закриття провадження у справі за відсутності події і складу адміністративного правопорушення (п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП).

Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Враховуючи те, що вина заподіювача шкоди презюмується (частина 2 статті 1166 ЦК України) та те, що ОСОБА_1 не оскаржував постанову Вінницького районного суду від 25.01.2019 року (справа № 128/2493/18), а закриття справи про адміністративне правопорушення в зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення не є реабілітуючою обставиною, - вірним є висновок суду першої інстанції про доведення винуватості ОСОБА_1 у вчиненні ДТП.

Оцінюючи доводи ОСОБА_1 про те, що заява про настання події ДТП 02.09.2018 року, страховий акт № 276758/02/2018 від 10.10.2018 року (а.с. 16), платіжне доручення від 12.10.2018 року № 102073 (а.с. 17), договір страхування та поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ / 7434115 від 05.07.2018 року (а.с. 4), ремонтна калькуляцію № 13448 від 21.09.2018 року (а.с. 11 13) , - є неналежними та недопустимими доказами, слід зазначити насамперед те, що ці докази, надані позивачем, є належними, так як містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Немає підстав визнавати їх недопустимим, оскільки вони отримані з дотриманням вимог, закріплених в ЗУ «Про страхування», а заперечення ОСОБА_1 не містять доводів, які б спростовували допустимість цих доказів.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та самостійно застосував норми, які регулюють питання суброгації, тоді як позивач посилався на право регресу як на підставу позову слід зазначити таке.

Дійсно в позовній заяві позивач послався як на підставу позову на ст. 27 ЗУ «Про страхування» та на ч. 1 ст. 1191 ЦК України, які регулюють різні за змістом правовідносини:

Право зворотної вимоги до винної особи (право регресу) закріплено в статті 1191 ЦК України. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з урахуванням положень статті 1191 ЦК України, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно статті 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Саме такий перехід права вимоги відбувся у справі що розглядається: позивач ПАТ «СК «ТАС» як страховик потерпілого виплатив йому страхове відшкодування в розмірі 100 000 грн. (розмір обумовлено договором добровільного комплексного страхування транспортних ризиків AZ11-841508, від 04 липня 2018 року) за шкоду, спричинену відповідачем ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції вірно визначився з характером правовідносин, що виникли та застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню. Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 04.07.2018 року у цивільній справі № 755/18006/15-ц.

Такі дії суду першої інстанції не можна вважати виходом за межі позовних вимог, виходячи з наступного:

Насамперед слід зазначити, що позивач вірно послався як на підставу позову на статтю 27 Закону України «Про страхування» та помилково послався на статтю 1191 ЦК України, хоча мав би зазначити статтю 993 ЦК України.

Верховний суд неодноразово зазначав, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони»), неправильна юридична кваліфікація сторонами їхніх спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні нормативні приписи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункт 44), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 83), від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 101), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 84), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 8.1)).

Зазначення позивачем конкретних приписів для обґрунтування позову не є визначальним для вирішення судом питання про те, які приписи слід застосувати, вирішуючи спір (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 85)). З`ясувавши під час розгляду справи, що позивач або інший учасник справи для обґрунтування вимог або заперечень вказує інші нормативні приписи, ніж ті, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює юридичну кваліфікацію останніх і застосовує для ухвалення рішення ті нормативні приписи, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43) та від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 85)).

Саме суд має обов`язок здійснити юридичну кваліфікацію відносин сторін, виходячи зі встановлених під час розгляду справи фактів, і визначити, який припис треба застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є спірні відносини, не є зміною підстави позову (обставин, якими обґрунтований позов) та обраного позивачем способу захисту (предмета позову) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 86)). Аналогічний висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 року (справа № 910/17324/19).

Отже, необґрунтованим є твердження відповідача про вихід судом першої інстанції за межі позовних вимог: суд першої інстанції здійснив юридичну кваліфікацію відносин сторін.

Твердження відповідача, що його автомобіль був застрахований, не заслуговують на увагу, так як він, по-перше, не надав при настанні дорожньо-транспортної пригоди страховий поліс(а.с. 7), по-друге, в матеріалах справи на а.с. 18 міститься витяг з сайту перевірки чинності страхових полісів, де зазначено, що поліс на ТЗ № НОМЕР_2 не знайдено, надана ОСОБА_1 до апеляційної скарги копія полісу № АТ1227635 стосується 2021 року. Та не може поширювати свою дію на момент дорожньо-транспортної пригоди (02.09.2018 року).

Відтак апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду без змін (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України) як такого що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції (п. в ч. 1 ст. 382 ЦПК України), слід зазначити наступне: за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено 3 405 грн 00 коп. судового збору (а.с. 136), проте оскільки апеляційна скарга не підлягає до задоволення, понесені відповідачем судові витрати не підлягають стягненню з позивача.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. За правилом пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правилами пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 16 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді О. В. Ковальчук

О. С. Панасюк