ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/3281/20
провадження № 2/753/3000/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Григораш Н.М.,

за участю:

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Грін Ко» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авіста», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення заборгованості в порядку застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, Публічне акціонерне товариство «ФІДОБАНК» правонаступник якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Грін Ко», звернулося до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд в порядку застосування наслідків недійсності нікчемного правочину стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за кредитними договором № 397 від 22.02.2007 року в розмірі 140 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до рішення Національного банку України від 20 травня 2016 року № 8 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 травня 2016 року № 783 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товариству «Фідобанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». 05 листопада 2015 року між Публічним акціонерним товариством «ФІДОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АВІСТА» було укладено договір про відступлення права вимоги № 002/11-15, згідно умов якого право вимоги за кредитними договором № 397 від 22.02.2007 року, щодо боржника ОСОБА_1 перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АВІСТА».

Уклавши договір цесії за вказаних обставин та на умовах Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» фактично відмовився від власних майнових прав на суму, що становить різницю між розміром відступлення (прав вимоги) та сумою отриманих коштів; взяв на себе зобов`язання (щодо передачі майнових прав у власність Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК`АВІСТА»), внаслідок яких виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами частково, на суму, що становить різницю між розміром відступленого боргу та сумою отриманих коштів, стало неможливим; здійснив відчуження майна за цінами, нижчими на 20% і більше відсотків від вартості майна та звичайної ціни; надав перевагу окремому кредитору на придбання прав вимоги та укладення Договору цесії; уклав правочин з пов`язаною особою, який не відповідає вимогам законодавства України, що підпадає під критерії нікчемності, наведені в п.п.1,2,3,7,8 ч.3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У зв`язку з відповідністю критеріям нікчемності Договору про відступлення прав вимоги № 002/11-15 від 05.11.2015 р. та Договору від 05.11.2015 р. про розірвання іпотечного договору, Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» 16 грудня 2019 року було прийнято рішення № 17, яким віднесено вчинений правочин до категорії нікчемних, застосування наслідків недійсності.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Цимбал І.К. від 26.02.2020 р. відкрито провадження у даній справі та постановлено провести розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

16.03.2020 р. від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказує, що позовна заява є необґрунтованою та просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що позивач не надав належних доказів на підтвердження відповідності критеріям нікчемності Договору про відступлення прав вимоги № 002/11-15 від 05.11.2015 р. та Договору від 05.11.2015 р. про розірвання іпотечного договору. Заперечуючи проти позову послався на те, що він не є стороною Договору про відступлення прав вимоги № 002/11-15 від 05.11.2015 р. Крім того, просить суд застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин.

18.03.2020 р. відповідач ОСОБА_2 подала до суду заяву про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин.

23.03.2020 р. від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечує щодо задоволення позову.

02.04.2020 р. від третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до суду надійшли письмові пояснення по суті спору, з змісту яких вбачається, що третя особа позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

13.04.2020 р. від ПАТ «ФІДОБАНК» до суду надійшла відповідь на відзиви на позовну заяву, в якому наводить спростування тверджень відповідачів та наполягає на задоволенні позову.

25.06.2020 р. від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшли заперечення щодо відповіді на відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову.

У зв`язку із відстороненням судді ОСОБА_4 від здійснення правосуддя, 27.11.2020 р., у встановленому ЦПК України порядку справу передано у провадження судді Лужецької О.Р.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Лужецької О.Р. від 01.12.2020 р. справу прийнято до свого провадження.

Ухвалою суду від 18.03.2021 р. залучено до участі у справі правонаступника позивача, вказавши замість Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Грін Ко».

Ухвалою суду від 14.06.2021 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання, призначене на 26.01.2022 р. представник позивача не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. В минулому судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні, призначеному на 26.01.2022 р. заперечував щодо задоволення позову, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомили.

Представники третіх осіб ТОВ «Фінансова компанія «Авіста» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи треті особи повідомлялись належним чином.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як визначено у ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

За змістом статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 611 ЦК України, передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно із ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В судовому засіданні встановлено, 22.02.2007 р. між ВАТ «СЕБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 397 (зі змінами та доповненнями), згідно якого Банк надав ОСОБА_1 кредит в сумі 247 900 доларів США, за умови сплати процентів, зі строком повернення до 22.02.2027 р. (а.с.10-13)

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 22.02.2007 р. між сторонами було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за зазначеним кредитним договором 22.02.2007 р. між ВАТ «СЕБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК» та ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 було укладено договори поруки № 397/1 та №297/2, відповідно до яких останні прийняли на себе зобов`язання солідарно відповідати перед Банком у повному обсязі за своєчасне виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором.(а.с.17-18,19-20)

22.10.2015р. кредитним комітетом Банку було прийнято протокольне рішення № 102/27, затверджене протоколом Правління ПУАТ «ФІДОБАНК» № 74 від 28.10.2015р. (рішення № 74.1), яким погоджено здійснити наступні юридичні дії: визнати заборгованість за кредитом і нарахованими доходами за кредитним договором №397 від 22.02.2007 безнадійними до повернення; списати за рахунок сформованого резерву заборгованість за кредитом і нарахованими доходами, що визнанні безнадійними; відступити право вимоги Банку на залишок заборгованості за кредитним договором №397 від 22.02.2007 за ціною не нижче ніж 20 000 грн.

На виконання прийнятого рішення позичальником було здійснено часткове погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 101 000 доларів США.

Після цього, залишок заборгованості позичальника в розмірі 59 912,61 доларів США був віднесений на рахунки безнадійної та списаний за рахунок сформованого резерву.

Одночасно зі списанням залишку заборгованості за Кредитним договором з відповідних позабалансових рахунків Банку було списано наявне забезпечення.

Дані обставини не заперечувались сторонами по справі в ході судового розгляду.

05.11.2015 року між Публічним акціонерним товариством «ФІДОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АВІСТА» було укладено договір про відступлення права вимоги № 002/11-15, згідно умов якого право вимоги за кредитними договором №397 від 22.02.2007, до боржника ОСОБА_1 перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АВІСТА». (а.с.21-25)

В день укладення Договору про відступлення права вимоги, між Банком та ОСОБА_1 було укладено Договір від 05.11.2015 р. про розірвання Іпотечного договору від 22.02.2007 р.

Відповідно до рішення Національного банку України від 20 травня 2016 року № 8 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 травня 2016 року № 783 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товариству «Фідобанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Крім того, уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПУАТ «ФІДОБАНК» 16.12.2019р. прийняте рішення № 17 від 16.12.2019 р., яким вирішено віднести вчинені правочини до категорії нікчемних та вважати їх нікчемними, застосувати до наведених правочинів наслідки недійсності, обумовлені п. 2 ст. 216 ЦК України, повідомити про прийняте рішення сторін нікчемних правочинів, в т.ч. позичальників, поручителів/майнових поручителів.

27 грудня 2019 року направлено письмове повідомлення відповідачам про нікчемність правочинів.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно до вимог ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні і оспорювані. Нікчемні - ті, недійсність яких прямо встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо). Оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом (ч. 2 ст. 215 ЦК).

Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно із п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Правовідносини стосовно виведення неплатоспроможного банку з ринку регулюються спеціальним законодавством - Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та відповідними нормативно-правовими актами Фонду гарантування та Національного банку України».

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Згідно ч. 1 ст. 29 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд набуває прав кредитора банку: 1) на загальну суму, що підлягає відшкодуванню вкладникам такого банку (включаючи пункти 3-5 частини другої статті 27 цього Закону) на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, у тому числі на суму цільової позики, наданої банку протягом дії тимчасової адміністрації, та на суму наданої Фондом приймаючому або перехідному банку фінансової підтримки; 2) на суму сплачених Фондом витрат, пов`язаних з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, здійснених у межах кошторису витрат, затвердженого адміністративною радою Фонду, у тому числі щодо консолідованого продажу активів банку, що ліквідується; 3) на суму нарахованого, але не сплаченого регулярного збору до Фонду, а також на суму заборгованості із сплати зборів, пені та/або штрафів до Фонду, нарахованих до дня, що передує дню запровадження процедури ліквідації.

Згідно ч. 2 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право: 1) вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; 2) укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом; 3) продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій. Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду не має права обмежувати або припиняти здійснення: а) банком операцій у процедурі ліквідаційного неттінгу, що здійснюється в порядку, встановленому статтею 54-1 цього Закону; б) операцій, спрямованих на виконання нетто-зобов`язання, визначеного відповідно до статті 54-1 цього Закону, шляхом звернення стягнення на предмет забезпечення, переданий банком на виконання зобов`язань за такою угодою; 4) повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 5) заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи; 6) звертатися до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення в разі виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій працівників банку або інших осіб стосовно банку; 7) залучати до роботи у процесі здійснення тимчасової адміністрації за рахунок банку на підставі цивільно-правових договорів інших осіб (радників, аудиторів, юристів, оцінювачів та інших) у межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду. Такі договори можуть бути розірвані в односторонньому порядку у день повідомлення Фондом другої сторони про таке розірвання з наслідками, встановленими цивільним законодавством; 8) призначати проведення аудиторських перевірок та юридичних експертиз з питань діяльності банку за рахунок банку в межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду; 9) приймати на роботу, звільняти з роботи чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їх службові обов`язки, змінювати розмір оплати їх праці з додержанням вимог законодавства України про працю; 10) зупиняти розподіл капіталу банку чи виплату дивідендів у будь-якій формі; 11) вчиняти дії, спрямовані на виконання плану врегулювання, відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Фонду.

Згідно ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; 9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов`язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 р. у справі №916/3156/17 викладено правову позицію відповідно до якої, правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи Фонду, а відповідно до закону. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі ч. 2 ст. 215 ЦК України та ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону, а не рішення уповноваженої особи Фонду, яке є внутрішнім розпорядчим документом.

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами вимоги, з якими останній звернувся до суду, які саме його права та інтереси були порушені та наявності підстав, з якими закон пов`язує недійсність (нікчемність) правочину. Тому, оскільки кредитний договір є виконаним, суд вважає, що відсутні підстави для солідарного стягнення з відповідачів частини заборгованості в сумі 140 000,00 грн. за Кредитним договором № 397.

Таким чином, станом на дату звернення позивачем з даним позовом до суду були відсутні будь-які зобов`язальні відносини між сторонами у справі, в тому числі і за кредитним договором № 397 від 22.02.2007 року.

У зв`язку з чим, суд не вбачає обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог сторони позивача про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитними договором № 397 від 22.02.2007 року в розмірі 140 000,00 грн.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Статтею 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Згідно ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідачами в ході судового розгляду було подано заяву до суду про застосування строків позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього.

Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.

Однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. ( п. 4 ст. 129 Конституції України).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної заяви про стягнення заборгованості в порядку застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат не здійснюється.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 2, 4, 10, 13, 76-81,89, 141, 209, 210, 265 ЦПК України, суд ,

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Грін Ко» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авіста», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення заборгованості в порядку застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Р. Лужецька