Справа № 936/1011/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 січня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Воловецького районного суду від 23 грудня 2020 року (у складі судді Павлюк С.С.) за позовом акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 (яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 ), ОСОБА_3 та Воловецької районної ради про виселення,-

ВСТАНОВИВ:

АТ КБ «ПриватБанк» (надалі Банк) звернувся до суду з позовом у листопаді 2020 р.

Просив:

-виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям із реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації виконавчому органі сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття із реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюють повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради;

-зобов`язати Воловецьку районну раду надати особам, які підлягають виселенню із житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , інше жиле приміщення;

-вирішити питання розподілу судових витрат.

На обґрунтування позовних вимог указав, що 22.10.2016 р. Банк у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок загальною площею 175,70 кв. м, житловою площею 79,90 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 24.03.2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Тячівського нотаріального округу Стойкою Н.М. і зареєстрований у державному реєстрі за номером 5630.

Після отримання права власності на вказану нерухомість Банк здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення указаних дій стала реєстрація і проживання у ньому: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які підлягають виселенню із житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення, оскільки відповідно до ст.ст.319,321 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Рішенням Воловецького районного суду від 23 грудня 2020 р. у задоволенні позову Банку відмовлено.

Банк просить скасувати це рішення, а позов задовольнити в повному обсязі. Посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:

-власником спірного житлового приміщення згідно з Державним реєстром речових прав є Банк, відповідачами вимог щодо оспорення права власності Банку не заявлялося, відтак у силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном;

-відповідачі отримали вимогу Банку про добровільне звільнення житлового приміщення, однак не виконали законних вимог;

-судом проігноровано положення ч.2 ст.109 ЖК України, відповідно до якої саме на суд покладено обов`язок визначити та зазначити у рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надане відповідачам, і не покладає такого обов`язку на позивача.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

На судове засідання, яке відбулося 25.01.2022 р., учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомленні про час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями, врученими ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , та довідкою про доставку SMS, адресованого представнику Банку (а.с.86).

Від представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі. Просили апеляційну скаргу Банку залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Від представника Банку надійшла заява про перенесення судового засідання, яке було призначено на 25.01.2022 р., однак колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін, за наявними в справі матеріалами. Правова позиція Банку викладена в апеляційній скарзі та є зрозумілою.

Суд виходив із того, що Банком не надано доказів того, що спірний будинок придбаний за рахунок кредиту (позики), а також позивачем не надані докази на підтвердження належного повідомлення відповідачів про їх добровільне виселення.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, із таких мотивів.

Із матеріалів справи видно, що Банк на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.10.2016 р. є власником житлового приміщення загальною площею 175,7 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-8).

У жовтні 2020 р. відповідачам було надіслано вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення із одночасним зняттям із реєстраційного обліку (а.с.9,10).

Доводи апеляційної скарги Банку про те, що реєстрація відповідачів у житлі, яке належить Банку, порушує його право,передбачене ст. 317 ЦК України, відповідачі втратили право на користування житловим будинком у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та набуттямБанком права власності на майно, спростовується наступним.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону № 898-IV передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР.

За загальним правилом, визначеним частиною другою статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення.

Прикінцевими положеннями Закону № 898-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, текст статті 109 викладено у новій редакції, та в частині другій цієї статті як виключення спростовано вищезазначене загальне правило для громадян, яких виселяють при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

За змістом частини другої статті 40 Закону № 898-IV, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічні норми містяться в частині третій статті 109 ЖК УРСР.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Верховний Суд України у своїх постановах від 21 жовтня 2015 року (провадження № 6-1484цс15) та 22 червня 2016 року (провадження № 6-197цс16) висловив правовий висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного Суду висловила намір відступити від вищезазначеного правового висновку і не застосовувати статтю 40 Закону № 898-IV та статтю 109 ЖК УРСР до правовідносин, в яких власник житла, що придбав його при зверненні стягнення на предмет іпотеки, звертається з позовом про виселення колишнього власника житла та його сім`ї. Оскільки на думку колегії суддів, правозастосування норм національного законодавства у такий спосіб порушує права власника житла, що купив його при зверненні стягнення на предмет іпотеки.

Щодо порушення прав власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки Велика Палата Верховного Суду виходить з таких міркувань.

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (пункт 28 Рішення).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що статтю 109 ЖК УРСР викладено в саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом.

Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Указані правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2019 р. справа № 643/18788/15-ц.

Рішенням суду першої інстанції констатовано, що Банком не надано доказів того, що спірний будинок придбаний за рахунок кредиту (позики),який був наданий позичальнику ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги Банку не містять спростувань указаного висновку суду першої інстанції.

На розгляді Воловецького районного суду перебувала цивільна справа № 936/428/21за позовом ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 до АТ КБ «ПриватБанк» і державного реєстратора приватного нотаріуса Стойки Н.М., третя особа - ОСОБА_1 , про визнання протиправним і скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі права власності на нерухоме майно запис про право власності.

12 серпня 2021 р. у цій справі було прийнято рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Проте, указаним судовим рішенням було встановлено наступне: 18.03.2008 р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №MKW0GA, на підставі якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 25982,00 доларів СІІІА на наступні цілі: 20000 доларів США - на споживчі цілі, 5981 доларів США на: сплату страхових платежів, винагороди за надання фінансового інструменту, винагороди за резервування ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу з кінцевим терміном повернення кредитних коштів 18.03.2028 р.

Із метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 18.03.2028 р. між Банком і ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки від 24.03.2008 р., на підставі якого в іпотеку банківській установі було передано житловий будинок загальною площею 175,7 кв. м, житловою площею 79,9 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто, з указаного можна дійти висновку про те, що житлове приміщення, передане в іпотеку Банку, було придбано не за кредитні кошти.

Зворотного Банком не доведено.

Банк набув право власності на житлове приміщення на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.10.2016 р.

На момент реєстрації за собою права власності на спірне житлове приміщення Банк знав, що в ньому зареєстровані відповідачі та проживає власник разом із членами своєї сім`ї.

Відтак, Банк мав оцінити ризики та обмеження пов`язані з реєстрацією за собою права власності на таке житлове приміщення.

Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону № 898-IV, є передбачуваними.

Із урахуванням викладеного, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 червня 2019 р. у справі № 643/18788/15-ц дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив таке з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

2.Рішення Воловецького районного суду від 23 грудня 2020 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 08 лютого 2022 р.

Судді: