ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1074/22 Справа № 212/3532/19 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2021 року, яке постановлено суддею Козловим Ю.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення суду складено 08 вересня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, визнання квартири спільним сумісним майном та визнання права власності на 1/2 частину квартири.

В обґрунтування позову зазначено, що з жовтня 2001 року по 20 жовтня 2006 року сторони по справі проживали без реєстрації шлюбу, знаходячись у фактичних шлюбних відносинах, мали спільний бюджет, що складався заробітних плат позивача та відповідача, кошти витрачались на спільні сімейні нужди, купування одягу, взуття, продуктів харчування, сплату за комунальних послуг та інше, тобто фактично сторони були чоловіком та дружиною, без реєстрації шлюбу.

З метою придбання власного житла 22 січня 2004 року позивач уклала з громадянкою ОСОБА_4 договір займу, у відповідності до якого отримала від останньої грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США. На підставі договору купівлі-продажу від 16 березня 2004 року була придбана у власність трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 . Вказаний договір купівлі-продажу квартири був укладений з усної згоди позивача на ім`я відповідача ОСОБА_2 . Право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_2 , реєстраційний номер 2668933, номер запису 117 в книзі 17ПВ-117.

Після придбання вищевказаної квартири у власність, сторони по справі переїхали до придбаної квартири на постійне місце проживання, а 20 жовтня 2006 року уклали шлюб, який рішенням Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 травня 2014 року розірвано.

При цьому позивач зазначила, що відповідачем після розірвання шлюбу, було вирішено укласти договір дарування 1/2 частки квартири, яким він подарував їй свою частку в спільному сумісному майні, таким чином він розпорядився своєю часткою спільного майна.

На підставі наведеного вище позивач просила суд встановити юридичний факт проживання ОСОБА_1 зі ОСОБА_2 , як жінки та чоловіка, однією сім`єю, без реєстрації шлюбу з жовтня місяця 2001 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто, до дня укладення шлюбу; визнати трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_1 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на 1/2 частину трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2021 року позов задоволено.

Встановлено юридичний факт проживання ОСОБА_1 зі ОСОБА_2 , як жінки та чоловіка, однією сім`єю, починаючи з жовтня місяця 2001 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто, до дня укладення шлюбу.

Визнано трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на 1/2 частину трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі відповідач та його представник, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставлять питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.

Апелянти зауважують на тому, що судом першої інстанції безпідставно визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири за позивачем, оскільки відповідач і так подарував їй 1/2 частину спірної квартири після розірвання шлюбу, тому вона і так володіє 1/2 частини спірної квартири за договором дарування.

Також відповідач та його представник зазначають про те, що суд першої інстанції проігнорував його заяву про застосування строків позовної давності при вирішенні спору, яка була подана до суду 11 червня 2020 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивач, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, позивача ОСОБА_1 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно розписки про отримання грошових коштів за договором займу від 22 січня 2004 року, ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_4 в борг грошові кошти у розмірі 3000 тис. доларів США для купівлі квартири (а.с. 20).

Згідно договору - купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Бикановою І.М. від 16 березня 2004 року, відповідач ОСОБА_2 16 березня 2004 року придбав квартиру, яка розташована за адресою:АДРЕСА_2 за 14 000 гривень (а.с. 7).

Відповідно до Акту від 22 квітня 2019 року, посвідченого начальником дільниці №5 ТОВ «Житлосервіс-КР», за адресою: АДРЕСА_2 позивач та відповідач з жовтня 2001 року по квітень 2004 року проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка, вели сумісне господарство (а.с. 19).

20 жовтня 2006 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 травня 2014 року розірвано (а.с. 11,12).

Згідно Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу від 27 серпня 2014 року, відповідач ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 1/2 частку трикімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 9).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила суд встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , в період з жовтня 2001 року по 20 жовтня 2006 року; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками: загальна площа: 62,7 кв.м.; житлова площа: 43,2 кв.м.; кількість кімнат 3 (три), розташована на другому поверсі двохповерхового будинку та визначити за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину трьохкімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками: загальна площа: 62,7 кв.м.; житлова площа: 43,2 кв.м.; кількість кімнат 3 (три), розташована на другому поверсі двохповерхового будинку

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивача ОСОБА_1 з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, однак не може погодитись з встановленим судом періодом спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року по справі № 303/2865/17.

У Постанові від 11 лютого 2021 року у справі №158/431/19 Верховний Суд зробив висновок, що для вирішення майнового спору суд повинен установити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання однією сім`єю можуть бути: показання свідків; ділове та особисте листування; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; витяги з погосподарських книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання як рухомого, так і нерухомого майна (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, довідки житлово-експлуатаційних організацій, органів місцевого самоврядування про спільне проживання та ведення господарства.

Утім, самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №129/2115/15-ц та від 12 грудня 2019 у справі №466/3769/16.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 62 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є Конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК України.

На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, з жовтня 2001 року ОСОБА_1 проживала разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 по 20 жовтня 2006 року. Під час спільного проживання вони вели спільне господарство, надавали взаємну допомогу один одному, мали спільний сімейний бюджет, займались різними побутовими питаннями, тобто проживали разом, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Також в період шлюбних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_2 купили разом трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказані обставини не заперечувалось сторонами по справі та підтверджені в суді першої інстанції поясненнями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 124-125).

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до Акту про спільне проживання, виданого керівником дільниці №5 ТзОВ «Житло сервіс КР» Левченко Н.А. від 122 квітня 2019 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з жовтня 2001 року по квітень 2004 року мешкали разом однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 19).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу.

Звернувшись до суду першої інстанції з позовом ОСОБА_1 просила встановити факт проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з жовтня 2001 року по 20 жовтня 2006 року.

Положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові ВС від 01 березня 2021 року по справі № 235/5221/18.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає, що при встановленні періоду спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з жовтня 2001 року по 20 жовтня 2006 року, судом першої інстанції не було враховано вищезазначені норми закону, тому рішення суду підлягає зміні в частині встановленого періоду спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з встановленого періоду з жовтня 2001 року по 20 жовтня 2006 року на 01 січня 2004 року по 20 жовтня 2006 року.

Вирішуючи спір в частині визнання спірного майна спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Таким чином, встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, за умови, що вони не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, презюмує виникнення їх спільної сумісної власності на майно, набуте ними за час спільного проживання, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

У статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ - під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у Постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 466/6752/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, під час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах відповідач ОСОБА_2 набув права власності на трьохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі - продажу посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу від 16 березня 2004 року (а.с. 7-8).

Згідно Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу від 27 серпня 2014 року відповідач ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 належну йому 1/2 частку трикімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 9).

Отже, встановивши, що спірне майно, а саме: трьохкімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , були придбані ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 під час спільного проживання, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про належність вказаного майна до спільної сумісної власності подружжя, та необхідність його поділу.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги відповідача та його представника про те, що судом першої інстанції безпідставно визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири за позивачем, оскільки відповідач і так подарував їй 1/2 частину спірної квартири позивачу після розірвання шлюбу, тому вона і так володіє 1/2 частиною спірної квартири за договором дарування, оскільки як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу від 27 серпня 2014 року, відповідач ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 1/2 частку трикімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , тобто відповідач розпорядився своєю частиною спірного майна.

При цьому, відповідачем, відповідно до вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів того, що його дії були спрямовані не на розпорядження власною частиною спірного майна, а поділу майна подружжя.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, суд першої інстанції проігнорував його заяву про застосування строків позовної давності при вирішенні спору, яка була подана до суду 11 червня 2020 року, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

До вимоги про поділ майна, пред`явленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Насамперед для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - сам факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.

Отже, початком перебігу позовної давності у справах щодо поділу майна є день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. При цьому неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу (припинення фактичних шлюбних відносин), за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Зазначений правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 та Постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 дізналась про порушення свого права в 2017 році, що передувало її звернення до суду з позовом до ОСОБА_8 про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні, який відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 серпня 2017 року залишено без розгляду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що початок перебігу позовної давності для подання позову про встановлення юридичного факту проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, визнання квартири спільним сумісним майном та визнання права власності на 1/2 частину квартиримав розпочатися не раніше 2017 року, натомість позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в 2019 році, тому позовна давність до вимог встановлення юридичного факту проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, визнання квартири спільним сумісним майном та визнання права власності на 1/2 частину квартирине спливла.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги відповідача та його представника та зміни рішення суду першої інстанції в частині встановленого періоду спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зазначивши період з 01 січня 2004 року по 20 жовтня 2006 року.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2021 року змінити в частині встановленого періоду спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зазначивши період з 01 січня 2004 року по 20 жовтня 2006 року.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено лютого 2022 року.

Головуючий:

Судді: