Справа № 211/1513/21
Провадження № 2/211/368/22
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
07 лютого 2022 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Середньої Н.Г.,
за участю секретаря судового засідання Бехало В.В.,
у відсутність учасників справи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Тарас Володимирович, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцев Ігор В`ячеславович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,
В судове засідання сторони та треті особи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином в порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України, не повідомили причин неявки.
Представник позивача ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності,на позові наполягає.
Відповідач АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з відзивом на позов.
В обґрунтування відзиву зазначено, що при укладенні кредитного договору № 120/07-КВ/046 від 04.12.2007 позивачем було вказано місце реєстрації як: АДРЕСА_1 . Тому на підставі п. 7.2 кредитного договору, всі повідомлення вважалися належно врученими, оскільки направлялися за вказаною адресою. Про зміну свого місця проживання позивач, відповідно до умов п. 3.3.12 договору, банк не повідомляла. Тому твердження позивача щодо не направлення письмової вимоги не відповідає дійсності, оскільки порушення позивачем умов договору в частині неповідомлення банку про зміну місця свого проживання вплинуло на неотримання позивачем письмової вимоги банку про погашення боргу. Стосовно пропуску строків позовної давності, то строк дії кредитного договору до 03.12.2022. Тому оскільки позивач зобов`язання, які повинні бути виконані за кредитним договором до 03.12.2022 не виконує, що полягає у триваючому не вчиненні дій, пов`язаних із погашенням заборгованості, то відповідач згідно чинного законодавства України має право на захист свого порушеного інтересу та права шляхом звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису в порядку ст.. 88 Закону України «Про нотаріат». Заперечує стосовно стягнення моральної шкоди, оскільки її спричинення не підтверджується ніякими доказами. Позивачем не додано жодних доказів на підтвердження того, що дії відповідача, що виражаються у зверненні до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, визнані як правопорушення та, як результат, притягнення до адміністративної відповідальності. Зазначаючи, в чому виражається моральна шкода, позивач використовує лише загальні та розмиті фрази без жодної конкретики. Тому неможливо однозначно стверджувати, що така моральна шкода стала наслідком саме вчинення виконавчого напису. Враховуючи викладене, просить в задоволенні вимог відмовити.
В обґрунтування відповіді на відзив позивачем зазначено обставини, аналогічні викладеним в тексті позовної заяви. Доповнено, що боржник вважається належним чином повідомленим про порушення зобов`язання за кредитним договором та про зобов`язання достроково погасити заборгованість в тому разі, коли кредитором не лише відправлено на адресу такого боржника досудову вимогу, а й доведено факт її вручення адресатові під розписку. Позивач не отримував жодної письмової вимоги, відповідачем також не доведено факт отримання такої вимоги ним, відтак встановити безспірність документу, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, не вбачається можливим. У відзиві на позов відповідач не зазначає, яке відношення має до кредитного договору № 20/07-КВ/046, укладеного 04.12.2007. Так, позивач дійсно укладав вказаний договір, однак не з АТ «Альфа-банк», а з АКБСР «Укрсоцбанк». До того ж рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.06.2017 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АКБСР «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту № 120/07-КВ/046 від 04.12.2007. Тобто АТ «Альфа-Банк» звернулося до приватного нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису не маючи на те законних підстав.
Треті особи приватний нотаріус Личук Т.В. та приватний виконавець Щигарцев І.В. письмових пояснень до суду не надали.
Враховуючи вимоги частини 1 статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що 31 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. вчинено виконавчий напис № 4900 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 120/07-КВ/046 від 04 грудня 2007 року, укладеним між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 , в сумі 66 927 доларів США 20 центів, що за офіційним курсом гривні щодо іноземних валют становить 1 902 740 гривень 30 коп. та за вчинення виконавчого напису 1500 гривень 00 коп. (а.с. 74 копія виконавчого напису).
Відповідно до положень статей 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Щодо правового регулювання процесуального порядку вчинення нотаріусом виконавчого напису та підстав визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд вважає необхідним зазначити наступне.
Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Вчинюючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (пункт 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).
Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право, але в результаті розгляду нотаріальної справи та вчинення нотаріальної дії правова невизначеність все ж припиняється. Отже, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, щоб покласти його у підставу нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії.
Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Вимоги до змісту виконавчого напису закріплені у статті 89 Закону України «Про нотаріат».
Процедура вчинення виконавчих написів, чинна на момент вчинення спірного виконавчого напису, визначена в розділі 32 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (далі - Інструкція).
Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.
Так, суд приймає до уваги заперечення відповідача щодо не направлення позивачу вимогу про повернення заборгованості, оскільки вказана вимога направлялась позивачу за адресою, зазначеною в тексті кредитного договору. За теперішньою адресою позивач зареєстрований з 2019 року, однак доказів на підтвердження повідомлень банку про зміну адреси проживання, на виконання вимог пункту 3.3.12 кредитного договору (а.с.87), суду не надано, а отже має місце також порушення і з боку позивача.
Разом з тим, звертаючись із позовом у цій справі про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, позивач зобов`язаний був довести шляхом подання відповідних доказів обставини відсутності (або інший розмір) заборгованості за кредитним договором, якщо ним оспорюється визначена у виконавчому написі нотаріуса сума боргу, або сплив строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині, з урахуванням дати настання права вимоги за зобов`язанням, якщо позов заявлено з цієї підстави (постанова Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 201/9570/18 (провадження № 61-7299св21).
До відповіді на відзив позивачем надано копію рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 червня 2017 року, відповідно до тексту якого стягнуто на користь Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 120/07-КВ/046 від 04.12.2017, що виникла станом на 17.11.2009 в сумі 334 872,33 грн., яка складається з простроченої заборгованості по кредиту, простроченої заборгованості по відсоткам, пені та штрафів.
Крім того, відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.
Укладений між банком та позивачем кредитний договір, наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, що підтверджується наданими відповідачем на виконання ухвали суду копіями матеріалів, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.
За таких обставин, виконавчий напис приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личука Т.В. від 31 жовтня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 1 902 740,30 коп. та за вчинення виконавчого напису в сумі 1 500,00 грн. підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.
Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди, суд звертає увагу на наступне.
Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з п.3 зазначеної Постанови під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до ст. 23,1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Перевіривши матеріали справи, суд встановив, що позивач не надав доказів протиправності поведінки відповідача, а також доказів прямого причинного зв`язку між такою протиправною поведінкою, та моральними стражданнями, за спричинення яких позивач вимагав відшкодування.
Зі змісту рішення про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню вбачається, що напис був вчинений з приводу небезспірної заборгованості.
Проте, сам по собі факт визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не може свідчити про протиправність поведінки відповідача, який набув право вимоги за кредитним договором на підставі Передавального акту, затвердженого 15 жовтня 2019 року, відносно боржника, щодо якого вчинявся виконавчий напис.
Тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Оскільки позивач як споживач послуг, відповідно до положень статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви (постанова Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 643/2870/18 (провадження № 614126св19), так як позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень статті 141 ЦПК України вважає можливим стягнути суму судового збору з відповідача на користь держави (за подання до суду позовної заяви та заяви про забезпечення позову).
Крім того, пунктом 5 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.
Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною 3 статті 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (пункти 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України).
У рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
В матеріалах справи в якості доказів понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано копії договору про надання правової допомоги від 14.05.2021 (позов подано до суду 10.03.2021) та ордеру, що не підтверджує факт понесених позивачем витрат на отримання правничої допомоги, тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Згідно частин сьомої, восьмої статті 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
Враховуючи викладене, суд вважає необхідним продовжити дію заходів забезпечення позову згідно ухвали суду від 15 березня 2021 р. протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.
Керуючись ст.ст. 215, 216, 220, 628, 638, 799, 806 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд
позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
В задоволенні іншої частини вимог відмовити.
Продовжити дію заходів забезпечення позову згідно ухвали суду від 15 березня 2021 року протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 14 лютого 2022 р.

Суддя Н.Г.Середня