Номер провадження: 22-ц/813/3130/22
Номер справи місцевого суду: 511/2282/19
Головуючий у першій інстанції Панчук А. І.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Стадніченко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 02 квітня 2021 року, постановленого під головуванням судді Панчук А.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно набуте за час шлюбу та поділ майна, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно набуте за час шлюбу та поділ майна, в якому просила:

- визнати, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 49,20 кв.м. в тому чиcлі житловою площею 29,20 кв.м. оформлена відповідно договору купівлі-продажу квартири від 15.10.2018 року посвідченого приватним нотаріусом Розлільнянського районного нотаріального округу Л.М. Патраманською на ім`я ОСОБА_2 є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та частки в зазначеному майні по 1/2 кожному;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49,20 кв.м. в тому числі житловою площею 29,20 кв.м.

В обґрунтування свого позову зазначила, що спірна вказана квартира була придбана за спільні кошти в період шлюбу, що підтверджується договором купівлі-продажу та згодою на придбання квартири наданою позивачем - ОСОБА_3 , з якою був ознайомлений відповідач ОСОБА_2 до підписання договору.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 02 квітня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволений.

Визнано, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 49,20 кв.м., в тому числі житловою площею 29,20 кв.м. оформлена відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15.10.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Л.М. Патраманською на ім`я ОСОБА_2 є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та частки в зазначеному майні складають по 1/2 кожному.

Визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на 1/2 частини квартири загальною площею 49,20 кв.м., в тому числі житловою площею 29,20 кв.м. без виділення частки /долей/ в натурі за адресою АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частини квартири загальною площею 49,20 кв.м., в тому числі житловою площею 29,20 кв.м. без виділення частки /долей/ в натурі за адресою АДРЕСА_2 .

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що позивачка не надала суду належних доказів факту проживання з відповідачем однією сім`єю ще до укладання шлюбу. Також суд не взяв до уваги, що спірна квартира хоча і була придбана ОСОБА_2 в період перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , втім цю квартиру він купив за кошти, які були зароблені ним ще до укладання шлюбу, а тому належали йому особисто.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, рішення суду законним та таким, що підлягає залишенню без змін, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач та відповідач задовго до реєстрації шлюбу проживали однією сім`єю та спірну квартиру придбали за спільною згодою у шлюбі.

В судове засідання, призначене на 09 лютого 2022 року ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 , а також ОСОБА_2 не з`явилися, про розгляд справи були сповіщені належним чином (а.с.184, 218-221).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_4 , представника ОСОБА_3 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб 18 листопада 2017 року (а.с. 6).

15.10.2018 року, під час знаходження сторін у шлюбі, за договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , була придбана квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 49,20 кв.м. в тому числі житловою площею 29,20 кв.м. За вказаною квартирою проведена державна реєстрація.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання права власності на майно набуте за час шлюбу та поділ майна, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У відповідності з вимогами ст. 328 ЦК України право власності на майно набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Суд обґрунтовано не взяв до уваги заперечення представника відповідача про те, що саме за кошти ОСОБА_2 була придбана квартира, оскільки як вбачається з договору дарування грошових коштів, укладеного 14 жовтня 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ОСОБА_6 подарувала та передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 215000 грн. для придбання нерухомого майна.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами, оскільки як вбачається з нотаріально посвідченої 15 жовтня 2018 року згоди на укладення правочину щодо купівлі-продажу квартири, ОСОБА_3 перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , стверджувала, що гроші, які витрачені на придбання квартири є їх спільною сумісною власністю і придбана квартира також буде належати їм на праві спільної сумісної власності, так як купується ними в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, а при укладанні договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 прийняв умови, як продавця так і своєї дружини, що підтверджується договором купівлі-продажу.

На підставі з`ясованих обставин справи, суд прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_3 , визнавши спірну квартиру спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з визнанням за ними права приватної власності по 1/2 частини квартири кожному.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про те, що судом безпідставно встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задовго до реєстрації шлюбу проживали однією сім`єю, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказаний довід не має правового значення для визначення статусу квартири, як спільного сумісного майна, яка була придбана безпосередньо під час перебування у шлюбі.

Доводи про те, що суд не взяв до уваги, що спірна квартира хоча і була придбана ОСОБА_2 в період перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , втім цю квартиру він купив за кошти, які були зароблені ним ще до укладання шлюбу, а тому належали йому особисто, колегія суддів вважає необґрунтованими з тих підстав, що вказані доводи спростовуються матеріалами справи та зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Доказів на підтвердження доводів позовних вимог та доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 02 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 14 лютого 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра