ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1891/22 Справа № 208/6361/20 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Свистунової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 червня 2021 року та додаткове рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 червня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання неправомірними дії банку, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що він є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та мав відкриті рахунки, які обслуговуються платіжними картками.

Відповідно до вимог АТ КБ «ПриватБанк» позивач пройшов ідентифікацію та надав інформацію щодо джерела походження грошових коштів.

07 серпня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» розблокував його картковий рахунок і надав можливість користуватись власними коштами.

Однак, 13 серпня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» знов заблокував його карткові рахунки, позбавивши можливість користуватись власними коштами.

19 серпня 2020 року позивач звернувся з заявою до Дніпродзержинської філії АТ КБ «Приватбанк» з проханням надати на його адресу письмовий запит з вичерпними вимогами, які банк вважає необхідними для розблокування його рахунків, та не позбавляти його права вільно розпоряджатись коштами.

Крім того, прохав закрити всі рахунки, як фізично та самозайнятої особи в АТ КБ «ПриватБанк», а грошові кошти перерахувати на його рахунок в іншому банку.

Листом від 24 вересня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» повідомило, що позивач не є політично значущою особою та має надати інформацію стосовно 3-х осіб. Також АТ КБ «Приватбанк» додатково повідомило, що вимоги щодо перерахування коштів та закриття рахунків виконано.

Так, позивачем повторно було направлено лист від 30 жовтня 2020 року з проханням закрити існуючі рахунки та перерахувати кошти.

Від АТ КБ «ПриватБанк» надійшла відповідь від 01 грудня 2020 року в якому було повідомлено, що грошові кошти перераховані на вказані рахунки за вказаними реквізитами, а для закриття рахунків необхідно звернутись до відділення банку.

Позивач вважав, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом, за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

У зв`язку з чим, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 зазначив, що сума протиправно не повернутих коштів за рахунком № НОМЕР_1 складає 18 118, 58 грн, строк неповернення коштів 90 днів, таким чином, 18 118,58 *3% від якої складає 543, 56 грн, а загальна сума пені 48 920, 40 грн (543,56 грн *90 днів); за рахунком № НОМЕР_2 складає 2 287, 11 грн, строк повернення коштів 34 дні, отже, 2 287, 11*3% від якої складає 68, 61 грн, а загальна сума пені 2 332, 85 грн (68,61 грн.*34 дня); та просив суд визнати незаконними дії АТ КБ «ПриватБанк» в блокуванні рахунків № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 , які обслуговуються платіжними картками, відкритих на його ім`я, й стягнути з відповідача на його користь 51 253, 25 грн пені.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме визнано незаконними дії АТ КБ «ПриватБанк» в блокуванні рахунків № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , які обслуговуються платіжними картками, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , та стягнуто з відповідача на користь позивача 20 451 грн 43 коп пені. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Також вирішено питання розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 червня 2021 року частково задоволено заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь заявника судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн. В іншій частині заяву залишено без задоволення.

Не погодившись з такими судовими рішеннями, АТ КБ «ПриватБанк» подало до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить їх скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та стягненні витрат на правничу допомогу.

ОСОБА_1 , відповідно до ст. 360 ЦПК України, подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» і мав відкриті рахунки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , які обслуговуються платіжними картками.

Відповідно до вимог АТ КБ «ПриватБанк» позивач пройшов ідентифікацію та надав інформацію щодо джерела походження грошових коштів.

07 серпня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» розблокував його картковий рахунок і надав можливість користуватись власними коштами.

13 серпня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» знов заблокував карткові рахунки ОСОБА_1 , позбавивши його можливість користуватись власними коштами.

Співробітники банку усно запропонували позивачу надати додаткову інформацію, у тому числі і щодо з`ясування походження грошових коштів у третіх осіб за 2018-2019 рр.

19 серпня 2020 року позивач звернувся з заявою до Дніпродзержинської філії АТ КБ «ПриватЬанк» з проханням надати на його адресу письмовий запит з вичерпними вимогами, які банк вважає необхідними для розблокування його рахунків, та не позбавляти його права вільно розпоряджатись коштами. Крім того, прохав закрити всі рахунки, як фізично та само зайнятої особи в АТ КБ «ПриватБанк», а грошові кошти перерахувати на його рахунок в іншому банку.

Позивач отримав лист від відповідача, в якому його просили зачекати з відповіддю.

Листом від 24 вересня 2020 року за № 20.1.0.0.0/7-200819/4069 АТ КБ «ПриватБанк» повідомило, що ОСОБА_1 не є політично значущою особою та має надати інформацію стосовно 3-х осіб. Також АТ КБ «Приватбанк» додатково повідомило, що вимоги позивача щодо перерахування коштів та закриття рахунків виконано.

30 жовтня 2020 року позивачем повторно направлено лист з проханням закрити існуючі рахунки та перерахувати кошти.

01 грудня 2020 року від АТ КБ «ПриватБанк» надійшла відповідь за № 20.1.0.0.0/7 201105/12797, в якому Банк повідомив, що грошові кошти перераховані на вказані рахунки за вказаними реквізитами, а для закриття рахунків необхідно звернутись до відділення банку.

Вирішуючи спір по суті суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки відповідач не повернув кошти у визначений термін, Банк повинен нести матеріальну відповідальність за порушення основного зобов`язання, при цьому, вважав нараховану суму пені завищеною, а тому, посилаючись на положення ст.ст. 3, 509, 627 ЦК України та засад справедливості, добросовісності й розумності, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, зокрема, що розмір пені слід зменшити до суми у розмірі 20 451, 43 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Пунктом 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.1 ЗУ «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку (стаття 1066 ЦК України).

Згідно ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунку або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.

Відповідно до ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

В апеляційній скарзі апелянт посилається, зокрема, на те, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк» в блокуванні рахунків, які обслуговуються платіжними картками, та зобов`язання усунути перешкоду користуванні, розпорядженні власними грошовими коштами відсутні, оскільки позивач по справі не надав Банку належні дані та відомості про кінцевих бенефіціарів та структури власності, у зв`язку з чим, рахунок НОМЕР_1 був заблокований.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц висловила правову позицію та зазначила, що відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожен день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення позивачеві сплачує пеню у розмірі 3% вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі 3% загальної вартості замовлень. Сплата виконавцем неустойки (пені) встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого належного виконання зобов`язання, не звільніє його від виконання прострочення зобов`язання в натурі.

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені у розмірі 3% від суми утриманих банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Отже, дії відповідача щодо зупинення фінансових операцій за рахунками клієнта мають, зокрема, відповідати всім вимогам Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», при цьому, як вбачається з матеріалів справи, твердження позивача в частині визнання незаконним блокування платіжних карток знайшло своє підтвердження в судовому засіданні суду першої інстанції.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом ч. 3 ст. 551 ЦК України суд має право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір у тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто, зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через її неспівмірність із розміром основного зобов`язання.

Розмір заборгованості та штрафних санкцій (розмір неустойки), їх співмірність, обставини, які дають суду право застосувати або не застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України, є фактичними обставинами справи, встановлення яких судом відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК України є обов`язковою умовою при розгляді справи та ухваленні судового рішення у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 4 вересня 2014 року (справа № 6-100цс14), ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків, тобто, суд може з власної ініціативи застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України до вимог про стягнення пені, за умови, що розмір нарахованої пені значно перевищує розмір збитків.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , у тому числі й щодо стягнення пені у зменшеному розмірі 20 451, 43 грн, що відповідає положенням ст.ст. 3, 509, 627 ЦК України та засадам справедливості, добросовісності й розумності, адже відповідач не повернув кошти у визначений термін, а тому повинен нести матеріальну відповідальність за порушення основного зобов`язання.

Також колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що суд без достатніх правових підстав стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу, адже зі змісту рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 04 червня 2021 року вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання неправомірними дії банку, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди задоволенні частково, при цьому, питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу адвоката не було вирішено.

Відповідно до вимог ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 червня 2021 року поштовим відправленням зі штампом від 09 червня 2021 року, тобто, в межах встановленого ч. 8 ст. 141 ЦПК України процесуального строку, від ОСОБА_1 до суду надійшла заява про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно акту виконаних робіт до договору про надання правової допомоги № 8 від 16 листопада 2020 року та рахунку фактури № 08/06 ОСОБА_1 поніс витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 30 000,00 грн.

Також з матеріалів справи вбачається, що витрати на правничу допомогу адвоката Сидорчука І.С. були пов`язані зі справою.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

З урахуванням викладеного та зважаючи на наявні в матеріалах даної цивільної справи докази, колегія суддів вважає обґрунтованим та законним висновок суду першої інстанції, що заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі підлягає частковому задоволенню, а стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн є співмірним зі складністю цієї справи і наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що схожі висновки, зокрема, щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15 та інших.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваних судових рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Таким чином, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення рішення суду та додаткового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення відповідають фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 червня 2021 року та додаткове рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Свистунова

М.Ю. Петешенкова