Справа №443/507/21
Провадження №2/443/150/22
РІШЕННЯ

іменем України

11 лютого 2022 року місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області

у складі: головуючого - судді Равлінка Р.Г.,

секретар судового засідання Рибакова І.І.

розглянув у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду в м. Жидачеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного підприємства «Автовир», ОСОБА_3 про визнання недійсними договору комісії та договору купівлі-продажу автомобіля, -

встановив:

Позивачка, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ПП «Автовир», ОСОБА_3 в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить визнати недійсними договір комісії № 1493, укладений 17.07.2018 між ОСОБА_2 і ПП «Автовир» та договір купівлі продажу № 18/07/001393, укладений 17.07.2018 ОСОБА_3 і ПП «Автовир».

Стислий виклад позиції сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач ка ОСОБА_1 покликається на те, що 17 липня 2018 року її чоловік, ОСОБА_2 , уклав з ПП «Автовир» договір комісії № 1493. За яким ОСОБА_2 доручив ПП «Автовир» продати автомобіль марки Mersedes-Benz-Sprinter 316, державний номерний знак НОМЕР_1 . Вважає цей договір є недійсним з таких підстав. 18 вересня 2004 року між нею і ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований у відділі РАЦС м. Жидачів. 02 березня 2012 року ними у шлюбі було придбано автомобіль марки Mersedes-Benz-Sprinter 316, д.н.з. НОМЕР_1 . 17 липня 2018 року ПП "Автовир" продало цей автомобіль ОСОБА_3 , яка є мамою ОСОБА_2 . Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України «майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом». Отже, вважає себе співвласником автомобіля, а тому вважає, що право брати участь у розпорядженні зазначеним майном. Оскільки вона не давала згоди на продаж автомобіля, відтак у ОСОБА_2 не було повноважень укладати договір комісії та договір купівлі-продажу з метою продавати автомобіль. Таким чином, просить визнати недійсними договір комісії та договір купівлі-продажу у зв`язку із чим звернулася до суду із даним позовом.

22.04.2021 відповідачем по справі ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву в якому у задоволенні позовних вимог просить відмовити з огляду на наступне. У позові, позивачка вказує, що 17 липня 2018 року, він, продав автомобіль марки - Mersedes-Benz-Sprinter 316, державний номерний знак - НОМЕР_1 , своїй матері - ОСОБА_3 та наполягає на тому, щоб визнати вищенаведений договір купівлі- продажу недійсним у зв`язку із тією обставиною, що даний автомобіль було придбано в подружньому шлюбі. Даний автомобіль було продано на підставі договору купівлі-продажу 18/07/001393, виданим ПП "Автовир" про що вказано у позовній заві. Також, позивачем по справі не надано будь-яких допустимих доказів того, що оскаржуваний договір купівлі-продажу вчинявся без її згоди. Відповідно, вищенаведені обставини унеможливлюють об`єктивне вирішення даної справи. При купівлі автомобіля марки Mersedes-Benz-Sprinter 316, ним було потрачено кошти його матері, ОСОБА_3 , які вона передала йому з рук в руки. А тому ці кошти являлись особистою власністю ОСОБА_3 . Зазначає, що позивачка ОСОБА_1 знає про те, що кошти, за які був куплений вищенаведений автомобіль, належали ОСОБА_3 . Також наголошував і на тому, що він віддав 3000 євро за даний автомобіль своїй дружині, ОСОБА_1 і йому не відомо чому його дружина звертається з позовом про визнання договору купівлі- продажу автомобіля недійсним. ОСОБА_1 після отримання 3000 євро не заперечувала проти перереєстарції даного автомобіля на ім`я його матері ОСОБА_3 /а.с.38-40/

Процесуальні рішення, постановлені по справі

Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінко Р.Г. від 02.04.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження на 22.06.2021 /а.с. 23-24/.

22.06.2021 підготовче засідання відкладено на 10.08.2021 у зв`язку із заявленим клопотанням про надання перерви для підготування заяви про збільшення позовних вимог /а.с.53-56/.

10.08.2021 підготовче засідання відкладено на 21.10.2021 у зв`язку із залученням співвідповідача ОСОБА_3 і для надання відповідачу терміну для подачі відзиву./а.с.87-90/.

21.10.2021 підготовче засідання відкладено на 30.11.2021 у зв`язку із повторним витребуванням доказів по справі /а.с.116-126/.

30.11.2021 підготовче засідання відкладено на 24.12.2021 у зв`язку із заявленими клопотаннями про відкладення розгляду справи /а.с. 153-159/.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 24.12.2021 закрито підготовче провадження в справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного підприємства «Автовир», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору комісії та договору купівлі-продажу автомобіля. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 11.02.2022 /а.с.164-165/.

Розгляд справи по суті відбувся 11.02.2022 за участі представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Гаталяка М.Я., відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Гивель В.П.

Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі.

В судове засідання з`явився представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Гаталяк М.Я., відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Гивель В.П.

Представник позивачки ОСОБА_1 , адвокат Гаталяк М.Я., в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з мотивів наведених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Гивель В.П. проти задоволення позовних вимог заперечили з мотивів наведених у відзиві. Додатково адвокат Гивель В.П. пояснив, що оспорювані договори не підлягають нотаріальному посвідченню, однак підлягають державній реєстрації. Також пояснив, що ОСОБА_1 не давала своєї згоди під час укладання оскаржуваних договорів.

Відповідачка ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явилася. Надіслала заяву в якій проти задоволення позовних вимог заперечує та розгляд справи просить проводити у її відсутності.

Представник ПП «Автовир», будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився. Надіслав письмові пояснення у яких розгляд справи просить проводити за його відсутності, при прийнятті рішення покладається на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 виданого повторно 18.09.2004 Жидачівським РАЦС Жидачівського району Львівської області ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали шлюб 18.09.2004 про що зроблений відповідний запис №67. Після одруження дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_5 »/а.с.15/.

Судом встановлено, що автомобіль марки Mersedes-Benz-Sprinter 316, номер кузова НОМЕР_3 , рік випуску 2006, д.н.з. НОМЕР_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 26.08.2010 /а.с.86/.

17.07.2018 ОСОБА_2 уклав договір комісії № 1493, за умовами якого ПП «Автовир» обов`язався здійснити продаж автомобіля марки Mersedes-Benz-Sprinter 316, номер кузова НОМЕР_3 , рік випуску 2006. Цього ж дня комісіонером ПП «Автовир», який діяв в інтересах ОСОБА_2 , було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 18/07/001393, а саме зазначеного автомобіля, на користь ОСОБА_3 за ціною 48 780 грн. /а.с.6-9/

Згідно відповіді ТСЦ МВС №4645 власником транспортного засобу марки Mersedes-Benz-Sprinter 316, д.н.з. НОМЕР_1 є ОСОБА_3 /а.с. 82/

Згідно відповіді на запит ТСЦ №4645 від 17.08.2018 №31/13-4645-804, автомобіль марки Mersedes-Benz-Sprinter 316, д.н.з. НОМЕР_1 , який бу зареєстрований за чоловіком ОСОБА_1 17.07.2018 був перереєстрований за договором купівлі-продажу 18/07/001393 виданий ПП «Автовир» у ТСЦ 4645 заява №185603699 від 17.07.2018 /а.с.177/.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.»

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.»

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, п.6 ст.3 ЦК України, до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Разом з цим, відповідно до ст.16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Частиною 1 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити вказаному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваних правочинів підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15,16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316,317,319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державних реєстрації, має бути нотаріально посвідчена.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

З аналізу зазначених вище норм закону у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зазначила, що у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) від наведеного у цих постановах висновку Верховного Суду України відступила, зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Як на підставу позовних вимог позивач посилається на те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, та відповідач ОСОБА_2 без отримання на це згоди позивачки, як дружини, відчужив майно на користь ОСОБА_3 , яка будучи матір`ю відповідача не могла не знати, що автомобіль придбано під час шлюбу, що він є цінним майном, а тому наявні підстави для визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу від 17.07.2018 недійсними.

Суд бере до уваги, що транспортний засіб Mersedes-Benz-Sprinter 316, рік випуску 2006, номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_1 є цінним майном, а тому враховуючи норму ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України для укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу від 17.07.2018 № 18/07/001393 одним із подружжя згода другого з подружжя, тобто позивачкою ОСОБА_1 , мала бути подана письмово.

Аналізуючи наведені норми Сімейного та Цивільного кодексів України, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 повинен був отримати згоду позивачки ОСОБА_1 на укладення оспорюваного договору купівлі-продажу транспортного засобу як правочину, який виходить за межі дрібного побутового, стосується цінного майна.

Наведене є порушенням вимог статей 63, 65 Сімейного кодексу України і відповідно до ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля марки Mersedes-Benz-Sprinter 316, номер кузова НОМЕР_3 , рік випуску 2006, д.н.з. НОМЕР_1 , оскільки такий договір виходить за межі дрібного побутового.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2019 року у справі № 438/462/14 (провадження № 61-23623св18), від 10 червня 2020 року у справі № 454/2786/17 (провадження № 61-975св20), від 01 березня 2021 року у справі № 753/10236/14 (провадження № 61-16403св20), від 22 квітня 2021 року у справі № 320/1897/14 (провадження 61-14353св20), у яких вирішувались близькі за змістом із цією справою спори, зокрема щодо недійсності правочину, вчиненого без згоди із співвласником відчужуваного майна.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу № 18/07/001393 від 17.07.2018, що укладений комісіонером ПП «Автовир», який діяв в інтересах ОСОБА_2 по відчуженню автомобіля марки Mersedes-Benz-Sprinter 316, номер кузова НОМЕР_3 , рік випуску 2006, ОСОБА_3 підлягає визнанню недійсним, як правочин зміст якого суперечить вимогам ст.369 ЦК України та ст.18 ЦПК України, оскільки його укладено без письмової згоди другого з подружжя.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 8 -10 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

А тому враховуючи норму ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, згідно якої дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо договір купівлі-продажу автомобіля виходить за межі дрібного побутового, суд вважає, що позивачка правомірно звернулася в суд із позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача стосовно того, що позивачці було відомо про продаж автомобіля, а також, що ОСОБА_1 отримала кошти у розмірі 3 000,00 євро, оскільки відповідачем не доведено жодним доказами по справі та не позбавляє обов`язку іншого з подружжя надавати згоду при вчиненні правочину, який виходить за межі дрібного побутового, яким в даному випадку є оспорюваний договір купівлі-продажу.

Також, не беруться судом до уваги, твердження відповідача, що автомобіль було придбано під час шлюбу за кошти його матері ОСОБА_3 , оскільки жодного доказу на підтвердження даних обставин матеріали справи також не містять.

Позовні вимоги щодо визнання договору комісії, укладеного 17.07.2018 між ОСОБА_2 та ПП «Автовир» недійсним є необґрунтованими з таких підстав.

Згідно із ст.1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Отже, предметом оспорюваного договору комісії є повноваження щодо продажу транспортного засобу марки Mersedes-Benz-Sprinter 316, номер кузова НОМЕР_3 , рік випуску 2006, за ціною не нижчою ніж 49000 грн., а тому вимоги позивача в частині визнання недійсними договору комісії є помилковим, оскільки зазначений договір не є договором про відчуження майна і не потребує згоди іншого з подружжя.

При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу позовних вимог частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Згідно квитанцій, які наявні в матеріалах справи від 24.03.2021 № 2195-НС80-08ВР-72ВТ та 21.06.2021 № 11МС-ХЕ42-1М48-21ХА позивачкою сплачено судовий збір у сукупному розмір 1 816,00 грн.

Відтак, з врахуванням положень ст.ст.141,142 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір у розмірі 908,00 грн. (1 816,00/2)

Разом з тим, відповідно до частин 1, 2 статті 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Згідно з п.5 ч.7 ст.265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат.

Враховуючи наведене, оскільки представник позивачки до закінчення судових дебатів у справі заявив про неможливість подання доказів, що підтверджують розмір понесених позивачкою судових витрат, а тому питання про судові витрати, понесені позивачкою, слід вирішити після ухвалення рішення по суті позовних вимог у судовому засіданні, визначивши позивачці строк для подання доказів щодо розміру понесених нею судових витрат.

Крім того, враховуючи, що представником позивачки разом з позовною заявою подано заяву про продовження строку надання доказів сплати судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, відповідно до положень п. 2 ч. 8 ст. 141, п.5 ч.7 та п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України слід надати позивачці строк для подання доказів щодо розміру понесених нею витрат до 16.02.2022, включно та призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 11 березня 2022 о 11 год 30 хв.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного підприємства «Автовир», ОСОБА_3 про визнання недійсними договору комісії та договору купівлі-продажу автомобіля задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу марки Mersedes-Benz-Sprinter 316, номер кузова НОМЕР_3 , № 18/07/001393 від 17.07.2018 укладений між приватним підприємством «Автовир» та ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати ОСОБА_1 на 11 березня 2022 о 11 год 30 хв. в приміщенні Жидачівського районного суду Львівської області (81700, Львівська область, Стрийський район, м. Жидачів, вул. Я. Мудрого, 20).

Визначити ОСОБА_1 строк для подання доказів щодо розміру понесених нею судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, тобто до 16 лютого 2022 року включно.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини 6 ст. 259 та частини 1 ст. 268 ЦПК України складання повного рішення суду відкладено на десять днів.

У зв`язку з оголошенням у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 18.02.2022.

Суддя Р.Г. Равлінко