Справа № 148/2189/20
Провадження № 22-ц/801/198/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 рокуСправа № 148/2189/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Сопруна В. В.

Секретар: Кузьменко Б. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом Державної екологічної інспекції у Вінницькій області до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих внаслідок порушення природоохоронного законодавства,

Рішення ухвалив суддя Ковганич С. В.

Рішення ухвалено у м. Тульчині Вінницької області

Повний текст судового рішення складено 09 листопада 2021 року,

Встановив:

У грудні 2020 року Державна екологічна інспекція у Вінницькій області звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих внаслідок порушення природоохоронного законодавства, мотивуючи свої вимоги тим, що нею було виявлено порушення вимог природоохоронного законодавства ОСОБА_1 , який у листопаді 2019 року здійснив самовільне видалення зелених насаджень, а саме: самовільно знищив зелені насадження (дерева різних діаметрів пня) по АДРЕСА_1 , в межах населеного пункту села Гуральня, що на території Копіївської сільської ради Тульчинського району. При цьому дозвільні документи на право видалення зелених насаджень відсутні, що є порушенням ст. 10 Закону України «Про рослинний світ», пункту 3, 4 Порядку видалення дерев, кущів, газонів і квітників у населених пунктах.

За результатами перевірки відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення № 011212 від 11 грудня 2019 року за незаконну порубку дерев. У відповідних графах адміністративного протоколу ОСОБА_1 надано пояснення, якими він підтвердив вчинення ним рубки дерев. В його присутності складено польову перелікову відомість із зазначенням кількості та породи дерев, діаметрів зрізаних дерев.

За інформацією Копіївської сільської ради № 411 від 11 грудня 2019 року зрізані ОСОБА_1 зелені насадження знаходилися на землях загального користування в межах населеного пункту с. Гуральня біля присадибної ділянки по АДРЕСА_1 .

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення винесена постанова про накладення адміністративного стягнення № 06/412 від 16 грудня 2019 року, якою визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 153 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн., яку ОСОБА_1 сплатив у добровільному порядку.

Незаконна рубка дерев є порушенням ст. 10 Закону України «Про рослинний світ» і пунктів 3, 4 Порядку видалення дерев, кущів, газонів і квітників у населених пунктах. Пункт 3 Порядку передбачає, що видалення зелених насаджень на території населеного пункту здійснюється за рішенням виконавчого органу сільської, селищної, міської ради на підставі ордера.

Своїми діями ОСОБА_1 наніс державі збитки, заподіяні незаконною порубкою дерев в розмірі 139 775,00 грн., розрахунок якого проведено у відповідності з додатком № 1 до постанови КМУ № 559 від 8 квітня 1999 року «Про такси для обчислення розміру шкоди, заподіяної зеленим насадженням у межах міст та інших населених пунктів».

28 січня 2020 року ОСОБА_1 направлено претензію № 373/06 щодо можливості в добровільному порядку відшкодувати завдані державі збитки в розмірі 139 775,00 грн., які він не відшкодував, тому позивач просив стягнути із ОСОБА_1 на рахунок держави суму збитків завданих внаслідок порушення природоохоронного законодавства в сумі 139 775,00 грн. та у відшкодування витрат на оплату судового збору суму 2102,00 грн.

21 вересня 2021 року Державна екологічна інспекція подала заяву про зміну предмета позову, у якій просила стягнути із ОСОБА_1 на рахунок держави в особі Державної екологічної інспекції у Вінницькій області суму збитків, завданих внаслідок порушення природоохоронного законодавства в сумі 139 775,00 грн.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на рахунок держави в особі Державної екологічної інспекції у Вінницькій області збитки, завдані внаслідок порушення природоохоронного законодавства в розмірі 139 775,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на рахунок Державної екологічної інспекції у Вінницькій області судовий збір в розмірі 2102,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , пославшись на незаконність рішення суду через порушення норм процесуального і матеріального права, та не дослідження всіх фактичних обставин справи, просить скасувати рішення суду і відмовити в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд помилково відкрив провадження у справі, не врахувавши положення статті 10 Закону України «Про рослинний світ», оскільки по справі відсутній предмет спору.

Так судом не враховано, що ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу будинку, посвідченого 25 жовтня 2011 року Тульчинською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3924, є власником житлового будинку за АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 5 цього договору біля житлового будинку рахуються земельні ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і площею 0,4872 га для ведення селянського господарства. Загальна площа земельних ділянок складає 0,7372 га, яка була передана йому в користування, а в даний час відповідно до рішення Копіївської сільської ради на цю земельну ділянку ОСОБА_1 виготовляється технічна документація для отримання землі у власність.

Таким чином, він, видаляючи зелені насадження біля свого власного будинку та на земельній ділянці, яка була передана йому у користування, діяв в межах наданих йому прав і не повинен був отримувати окремо дозвіл на виконання таких робіт, про що із самого початку він власноручно написав своє пояснення у протоколі про адміністративне правопорушення.

Крім того, відповідач вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог в частині стягнення завданої шкоди на рахунок Державної екологічної інспекції у Вінницькій області, хоча такі кошти повинні стягуватися виключно на рахунок держави, а не екологічної інспекції.

Також судом помилково стягнутий судовий збір із нього, оскільки він є пенсіонером і інвалідом 2-ї групи та особою, яка відноситься до категорії потерпілих від Чорнобильської катастрофи 1-ї категорії, а тому згідно положень Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору.

Державна екологічна інспекція у Вінницькій області надіслала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відхили апеляційну скаргу, як таку, що не спростовує обставин, які встановлені в суді першої інстанції, та підтверджені належними й допустимими доказами, а рішення суду залишити в силі, оскільки відповідачем не надано належних і допустимих доказів щодо порушення вимог матеріального і процесуального права судом першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення суду у справі із ціною позову розміром 139 775,00 грн., що є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200,00 грн.).

Згідно правил частини 3 статті 369 ЦПК України суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційну скаргу, зазначену в частині 1 цієї статті у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з урахуванням конкретних обставин справи.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідач ОСОБА_1 і його представник адвокат Мовчан В. В., будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що згідно копії протоколу про адміністративне правопорушення № 011212 від 11 грудня 2019 року ОСОБА_1 в листопаді 2019 року самовільно знищив зелені насадження по АДРЕСА_1 в межах населеного пункту с. Гуральня, що на території Копіївської сільської ради Тульчинського району, що є порушенням ст. 10 Закону України «Про рослинний світ», пунктів 3, 4 Порядку видалення дерев, кущів, газонів і квітників у населених пунктах (а. с. 6).

Відповідно до копії польової перелікової відомості № _ (додаток до акту, протоколу, довідки перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства та виявлених при її проведенні лісопорушень № 011212 від 11 грудня 2019 року) вбачається, що на території Копіївської сільської ради с. Гуральня, землі загального користування біля земельної ділянки по АДРЕСА_1 з 09:30 по 10:35 11 грудня 2019 року проведено перелік пнів дерев у корі біля шийки кореня, облік проводився лінійкою, маркованою згідно ДСТУ 4179-2003, всього перелічено 174 пні (а. с. 7).

Згідно копії повідомлення Копіївської сільської ради Тульчинського району від 11 грудня 2019 року № 411 зелені насадження, які були знесені ОСОБА_1 , знаходилися на землях загального користування Копіївської сільської ради в межах населеного пункту селища Гуральня біля присадибної ділянки по АДРЕСА_1 . Дозвіл на видалення зелених насаджень виконком Копіївської сільської ради не видавав (а. с. 8).

Постановою про накладення адміністративного стягнення № 06/412 від 16 грудня 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 153 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн. (а. с. 10).

Постанова відповідачем у встановленому законом порядку не була оскаржена, а штраф у розмірі 170 грн. відповідач сплатив у добровільному порядку, що підтверджується копією квитанції № 69 АТ «Ощадбанк» від 26 грудня 2019 року (а. с. 11).

Відповідно до копії розрахунку розміру шкоди, заподіяної зеленим насадженням у межах міст на інших населених пунктів у відповідності із протоколом про адміністративне правопорушення від 11 грудня 2019 року № 011212, складеного старшим державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Вінницької області Зарванським В. Г. від 11 січня 2020 року, розмір збитків за знищення зелених насаджень с. Гуральня, склав 139 775 грн. Розрахунки здійснено у відповідності додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 08 квітня 1999 року № 559 «Про такси для обчислення розміру шкоди, заподіяної зеленим насадженням у межах міст та інших населених пунктів» (а. с. 12).

28 січня 2020 року з метою досудового врегулювання спору Державною екологічною інспекцією у Вінницькій області на адресу відповідача ОСОБА_1 направлено претензію за вих. № 373/06, у якій йому запропоновано добровільно сплатити заподіяну шкоду у розмірі 139 775 грн. та надати до 28 лютого 2020 року Державній екологічній інспекції у Вінницькій області копію квитанції про сплату (а. с. 13). Зазначену суму відповідач не сплатив.

Також із матеріалів справи вбачається, що представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Мовчан В.В. надав суду клопотання, яким просив закрити провадження у цивільній справі у зв`язку з відсутністю підстав для пред`явлення позовних вимог до ОСОБА_1 , а саме через відсутність предмета спору (а. с. 41).

У клопотанні представник вказав, що суд помилково відкрив провадження у справі, не врахувавши положення статті 10 Закону України «Про рослинний світ», оскільки по справі відсутній предмет спору.

Також вказав, що ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу будинку, посвідченого 25 жовтня 2011 року Тульчинською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3924, є власником житлового будинку за АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 5 цього договору біля житлового будинку рахуються земельні ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і площею 0,4872 га для ведення селянського господарства. Загальна площа земельних ділянок складає 0,7372 га, яка була передана йому в користування, а в даний час відповідно до рішення Копіївської сільської ради на ці земельні ділянки ОСОБА_1 виготовляється технічна документація для отримання землі у власність. Таким чином, ОСОБА_1 , видаляючи зелені насадження біля свого власного будинку та на земельній ділянці, яка була передана йому у користування, діяв в межах наданих йому прав і не повинен був отримувати окремо дозвіл на виконання таких робіт.

До клопотання надав копію договору купівлі-продажу будинку, посвідченого 25 жовтня 2011 року державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Сухомлином О. А., зареєстрованого в реєстрі за № 1-3924 та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 02 листопада 2011 року, згідно умов якого ОСОБА_1 купив житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 (пункт 1 договору).

Земельні ділянки, на якій розташовано будинок, площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, і площею 0,4872 га для ведення селянського господарства продавцем не приватизовані (пункт 5 договору).

Згідно пункту 6 договору продавець та покупець повідомляють, що їм відомий та зрозумілий зміст ст. 377 ЦК України в тому, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни їх цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами цього договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти. Згідно довідок про присвоєння кадастрового номера земельним ділянкам для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, виданої 31 грудня 2010 року відділом Держкомзему у Тульчинському районі за № 3035, площа земельної ділянки 0,25 га кадастровий номер :03:000:0014, для ведення особистого селянського господарства, виданої 31 грудня 2010 року відділом Держкомзему у Тульчинському районі за № 3036, площа земельної ділянки 0,4872 га кадастровий номер :03:000:0015 (а. с. 42).

Також представник відповідача надав витяг із рішення 44 сесії 7 скликання Копіївської сільської ради № 534 від 27 лютого 2020 року, яким сесія сільської ради вирішила ОСОБА_1 наділити земельну ділянку розміром 0,7372 га за адресою АДРЕСА_1 , а саме: 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , та 0,4872 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 ; ОСОБА_1 замовити у відповідній землевпорядній організації технічну документацію згідно акту погодження меж землекористування від 07 грудня 2010 року, що відповідає договору купівлі-продажу житлового будинку від 25 жовтня 2011 року (а. с. 43).

При задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що відповідач своїми діями наніс державі збитки, заподіяні внаслідок порушення природоохоронного законодавства, яке полягало у незаконній порубці зелених насаджень у відсутність дозвільного документа на їх порізку (ордера) та у відсутність рішення виконавчого комітету сільської ради; відповідач добровільно не відшкодував державі причинені збитки. Такі обставини не спростовані відповідачем і його представником. Також відповідач не надав належних і допустимих доказів правомірності користування ним земельною ділянкою, на якій росли знищені ним зелені насадження станом на 11 грудня 2019 року (момент фіксування знищення зелених насаджень), а надана ним копія витягу із рішення Копіївської сільської ради № 534 від 27 лютого 2020 року не підтверджує даний факт та є неналежним доказом правомірності користування земельною ділянкою станом на 11 грудня 2019 року.

Наявний підпис ОСОБА_1 на перелікових відомостях, в яких зазначено, що місцем проведення переліку є територія Копіївської сільської ради с. Гуральня, землі загального користування біля земельної ділянки по АДРЕСА_1 , підтверджує факт погодження ОСОБА_1 з тим, що зрізані ним дерева росли на землях загального користування.

Також ОСОБА_1 , сплатою у добровільному порядку адміністративного штрафу в сумі 170,00 грн., визнав свою провину у вчиненні адміністративного правопорушення.

Стягуючи із відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2102 грн., суд першої інстанції керувався положеннями статті 141 ЦПК України.

Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» використання природних ресурсів громадянами, підприємствами, установами та організаціями здійснюється з додержанням обов`язкових екологічних вимог, зокрема, раціонального і економного використання природних ресурсів на основі широкого застосування новітніх технологій.

Згідно з частинами першою, четвертою, п`ятою статті 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Застосування заходів дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від компенсації шкоди, заподіяної забрудненням навколишнього природного середовища та погіршенням якості природних ресурсів.

Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі (ч. 1 ст. 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища»).

Згідно положень ст. 22 ЦК України особа, які завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1). Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч. 3).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду закріплені в статті 1166 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1166 ЦК України доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Саме потерпіла сторона позивач має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до статті 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» охороні та відновленню підлягають усі зелені насадження в межах населених пунктів під час проведення будь-якої діяльності, крім зелених насаджень, які висаджені або виросли самосівом в охоронних зонах повітряних і кабельних ліній, трансформаторних підстанцій, розподільних пунктів і пристроїв (ч. 1). Охорона, утримання та відновлення зелених насаджень на об`єктах благоустрою, а також видалення дерев, які виросли самосівом, здійснюються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів залежно від підпорядкування об`єкта благоустрою, а на земельних ділянках, переданих у власність, наданих у постійне користування або в оренду, - за рахунок коштів їх власників або користувачів відповідно до нормативів, затверджених у встановленому порядку (ч. 2). Видалення дерев, кущів, газонів і квітників здійснюється в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (ч. 3). У містах та інших населених пунктах ведеться облік зелених насаджень та складається їх реєстр за видовим складом та віком. Облік зелених насаджень проводиться органами місцевого самоврядування (ч. 5).

Відповідно до статті 10 Закону України «Про рослинний світ» спеціальне використання природних рослинних ресурсів здійснюється за дозволом юридичними або фізичними особами для задоволення їх виробничих та наукових потреб, а також з метою отримання прибутку від реалізації цих ресурсів або продуктів їх переробки. За умови додержання вимог законодавства можуть здійснюватися такі види спеціального використання природних рослинних ресурсів: збирання лікарських рослин; заготівля деревини під час рубок головного користування; заготівля живиці; заготівля кори, лубу, деревної зелені, деревних соків тощо; збирання квітів, ягід, плодів, горіхів, насіння, грибів, лісової підстилки, очерету тощо; заготівля сіна; випасання худоби.

Законодавством України можуть передбачатися й інші види спеціального використання природних рослинних ресурсів.

Спеціальне використання природних рослинних ресурсів загальнодержавного значення здійснюється за дозволом, що видається в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Спеціальне використання природних рослинних ресурсів місцевого значення здійснюється за дозволом, що видається в порядку, який визначається Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування.

Реалізація лікарської та технічної сировини дикорослих рослин юридичними або фізичними особами, які не мають дозволу на спеціальне використання природних рослинних ресурсів, забороняється.

Форма дозволу на спеціальне використання природних рослинних ресурсів встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Видача дозволів на спеціальне використання природних рослинних ресурсів здійснюється у межах лімітів їх використання.

Відповідно до пункту 3 Порядку видалення дерев, кущів, газонів і квітників у населених пунктах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1045 від 01 серпня 2006 року, видалення зелених насаджень на території населеного пункту здійснюється за рішенням виконавчого органу сільської, селищної, міської ради на підставі ордера (крім випадків, передбачених пунктами 7 - 10 цього Порядку), зокрема, пунктом 10 цього Порядку визначено, що видалення зелених насаджень на земельній ділянці, яка перебуває у приватній власності, та на присадибній ділянці здійснюється за рішенням власника (користувача) земельної ділянки без сплати їх відновної вартості.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги обставинами, які представник позивача підтримав у судовому засіданні, Державна екологічна інспекція у Вінницькій області вказала на те, що ОСОБА_1 у листопаді 2019 року самовільно видалив зелені насадження, а саме: за відсутності дозвільних документів на право видалення зелених насаджень, в порушення статті 10 Закону України «Про рослинний світ» та пунктів 3 і 4 Порядку видалення дерев, кущів, газонів і квітників у населених пунктах, самовільно знищив зелені насадження (дерева різних діаметрів пня) по АДРЕСА_1 в межах населеного пункту села Гуральня, що на території Копіївської сільської ради Тульчинського району Вінницької області (а. с. 2-4).

Як доказ позивач зазначив інформацію, надану виконавчим комітетом Копіївської сільської ради Тульчинського району про те, що зелені насадження, які були знесені ОСОБА_1 , знаходилися на землях загального користування Копіївської сільської ради в межах населеного пункту селища Гуральня, біля присадибної ділянки по АДРЕСА_1 ; дозвіл на видалення зелених насаджень виконкомом Копіївської сільської ради не видавався (а. с. 8) та надав викопіювання з чергової кадастрової карти селища Гуральня Тульчинського району Вінницької області (а. с. 9).

Також позивач надав протокол № 011212 про адміністративне правопорушення складений 11 грудня 2019 року про порушення ОСОБА_1 статті 10 Закону України «Про рослинний світ» та пунктів 3 і 4 Порядку видалення дерев, кущів та газонів в населених пунктах, в якому в графі «місце, суть правопорушення» вказано: «самовільно знищив зелені насадження по АДРЕСА_1 в межах населеного пункту села Гуральня, територія Копіївської сільської ради Тульчинського району Вінницької області» (а. с. 6) та постанову про накладення адміністративного стягнення № 06/412 від 16 грудня 2019 року, якою встановлено, що ОСОБА_1 самовільно знищив зелені насадження по АДРЕСА_1 в межах населеного пункту села Гуральня, територія Копіївської сільської ради Тульчинського району Вінницької області (а. с. 10).

Статтею 82 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування, зокрема, за правилами частини 6 цієї статті лише постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій особи і лише у питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою, стосовно якої ухвалено дану постанову суду.

При вирішенні даного спору апеляційний суд бере до уваги відсутність постанови суду у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 153 КУпАП, яка б доводила вину відповідача у вчиненні ним адміністративного правопорушення. ОСОБА_1 притягнений до адміністративної відповідальності за постановою, прийнятою посадовою особою державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Вінницької області Мантюком А. С., тому дана постанова є одним із письмових доказів, який оцінюється за правилами статті 89 ЦПК України, згідно положень якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При оцінці зібраних по справі доказів суд враховує наступне.

В матеріалах справи наявні докази, які не досліджені та не оцінені судом першої інстанції, що вбачається із оскаржуваного рішення суду, і які були надані представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Мовчаном В. В., а саме: договір купівлі-продажу будинку від 25 жовтня 2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-3924 та зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 02 листопада 2011 року (а. с. 42) і витяг із рішення 44 сесії 7 скликання Копіївської сільської ради № 534 від 27 лютого 2020 року (а. с. 43).

Зі змісту договору вбачається, що ОСОБА_1 купив житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 (пункт 1 договору). Сторонам відомо, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни їх цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами цього договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти. Згідно довідок про присвоєння кадастрового номера земельним ділянкам для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, виданої 31 грудня 2010 року відділом Держкомзему у Тульчинському районі за № 3035, площа земельної ділянки 0,25 га кадастровий номер :03:000:0014, для ведення особистого селянського господарства, виданої 31 грудня 2010 року відділом Держкомзему у Тульчинському районі за № 3036, площа земельної ділянки 0,4872 га кадастровий номер :03:000:0015 (пункт 6).

Зі змісту витягу із рішення слідує, що ОСОБА_1 надається земельна ділянка розміром 0,7372 га за адресою АДРЕСА_1 , а саме: 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , та 0,4872 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 та пропонується йому замовити у відповідній землевпорядній організації технічну документацію, згідно акту погодження меж землекористування від 07 грудня 2010 року, що відповідає договору купівлі-продажу житлового будинку від 25 жовтня 2011 року (а. с. 43).

Ці докази свідчать про те, що за вказаною у протоколі про адміністративне правопорушення та у постанові про накладення адміністративного стягнення адресою місцем вчинення адміністративного правопорушення є адреса, за якою знаходиться належний на праві власності відповідачу ОСОБА_1 житловий будинок, який розташований на земельній ділянці за цією ж адресою, загальною площею 0,7372 га і яка згідно акту погодження меж землекористування від 07 грудня 2010 року перебуває у фактичному користуванні відповідача ОСОБА_1 .

З урахуванням таких належних і достовірних доказів, якими є договір купівлі-продажу будинку та витяг із рішення сесії сільської ради, та їх оцінки у сукупності, суд прийшов до висновку про неповноту, а тому і про недостовірність наданої виконавчим комітетом Копіївської сільської ради інформації у листі № 411 від 11 грудня 2019 року про те, що знищені ОСОБА_1 зелені насадження знаходилися на землях загального користування сільської ради в межах селища Гуральня біля присадибної ділянки по АДРЕСА_1 (а. с. 8), врахувавши при цьому і те, що така інформація суперечить прийнятому сесією сільської ради рішенню № 534 від 27 лютого 2020 року, яке є чинним, законним та в якому чітко визначені розміри земельних ділянок з урахуванням їх цільового призначення і загальний розмір із посиланням на акт погодження меж землекористування від 07 грудня 2010 року, що відповідає договору купівлі-продажу будинку від 25 жовтня 2011року.

При цьому позивачем не надано чіткого визначення місця знаходження, у тому числі графічного, із якого вбачалося б місце розташування пеньків, знищених ОСОБА_1 дерев, які росли в межах земельних ділянок, що перебувають у користуванні відповідача, а чи поза їх межами, з урахуванням меж, визначених актом погодження меж землекористування від 07 грудня 2010 року, про що зазначено у рішенні сесії сільської ради № 534 від 27 лютого 2020 року (а. с. 43).

Також не є належним доказом надане позивачем викопіювання з чергової кадастрової карти селища Гуральня Тульчинського району, оскільки воно містить інформацію лише про земельну ділянку загального користування в межах населеного пункту Копіївської сільської ради селище Гуральня, проте не містить інформації щодо обставин даної справи, зокрема щодо земельної ділянки та її адреси, на якій росли знищені дерева, її місцезнаходження по відношенню до житлового будинку, належного відповідачу і земельних ділянок, що перебувають у його користуванні із погодженими межами тощо.

Оцінивши відповідно до статті 89 ЦПК України докази по справі і окремо і у сукупності слід дійти висновку про те, що позивачем не доведено обставин знищення відповідачем зелених насаджень, які росли біля його будинку, але на земельних ділянках, що не перебувають у його користуванні, а є землями загального користування.

Відповідно до частини 8 статті 10 Закону України «Про рослинний світ» не потребують дозволу на спеціальне використання природних рослинних ресурсів: власники земельних ділянок, на яких знаходяться об`єкти рослинного світу, крім тих, що занесені до Червоної книги України та Зеленої книги України; користувачі (в тому числі орендарі) земельних ділянок, які їм надано для цільового призначення (ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, колективного садівництва, городництва, сінокосіння, випасання худоби), за винятком використання ними дикорослих судинних рослин, мохоподібних, водоростей, лишайників, а також грибів, види яких занесені до Червоної книги України, та природних рослинних угруповань, занесених до Зеленої книги України.

Відповідно до пункту 3 Порядку видалення дерев, кущів, газонів і квітників у населених пунктах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1045 від 01 серпня 2006 року, видалення зелених насаджень на території населеного пункту здійснюється за рішенням виконавчого органу сільської, селищної, міської ради на підставі ордера (крім випадків, передбачених пунктами 7 - 10 цього Порядку).

Пунктом 10 цього Порядку визначено, що видалення зелених насаджень на земельній ділянці, яка перебуває у приватній власності, та на присадибній ділянці здійснюється за рішенням власника (користувача) земельної ділянки без сплати їх відновної вартості.

Таким чином, оцінивши в сукупності встановлені по справі обставини і керуючись нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем не доведено, що діями відповідача ОСОБА_1 заподіяна державі шкода на загальну суму 139 775,00 грн. внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що позовні вимоги і надані позивачем докази не довели обставин заподіяння відповідачем шкоди навколишньому природному середовищу, колегія суддів не знайшла підстав для стягнення із ОСОБА_1 майнової шкоди на підставі статті 1166 ЦК України.

За таких обставин апеляційна скарга відповідача підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову Державної екологічної інспекції у Вінницькій області.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2021 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов Державної екологічної інспекції у Вінницькій області до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих внаслідок порушення природоохоронного законодавства, залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
В. В. Сопрун

Повний текст судового рішення складено 03 лютого 2022 року