Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.02.2022 м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Зуєвич Л.Л.,

за участю: секретаря судового засідання - Кушніра Р.С.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) цивільну справу за позовом справу за позовом ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 /далі - ОСОБА_2 / (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

27.09.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 22.09.2021, за підписом позивача, в якій вона просить стягнути з відповідача:

- аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в розмірі 2 500,00 грн щомісячно, починаючи стягнення з 21.09.2021 і до повноліття дитини;

- аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за попередні роки починаючи з 22.06.2011 по 22.09.2021 в розмірі 122 000,00 грн (122 місяці по 1 000,00 грн в місяць).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.09.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л.. Справу фактично передали судді по реєстру 01.10.2021.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 04.10.2021 відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надійшло.

Оскільки, розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/).

Обґрунтування позову

В обґрунтування позовних вимог позивачкою вказується, зокрема, на наступне:

«27 листопада 2010 року я, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклала шлюб з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який було зареєстровано Дніпровським районним управлінням юстиції у м. Києві, актовий запис № 2004.

У шлюбі у нас народилася дитина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 від 14.07.2011 року.

Наш син з моменту народження проживає разом зі мною.

Шлюб між мною та відповідачем розірвано 10.09.2012 року, що підтверджується копією рішення Дніпровського районного суду від 10.09.2012 року по справі № 2604/16551/12.

З моменту народження і по даний час батько дитини жодним чином не приймав участі у вихованні дитини та матеріальному забезпеченні дитини. Тож я всіма силами намагалась сама забезпечувати нашу дитину всім необхідним, однак у зв`язку із стрімким підвищенням цін, додатковими витратами: на придбання одягу, навчання, гуртки, тренінги, спортивні секції, оздоровлення дитини, я одна не в змозі забезпечити належний матеріальний рівень нашій дитині. Всі мої спроби домовитись з відповідачем добровільно сплачувати аліменти увінчались невдачею, оскільки відповідач - батько дитини, навідріз відмовлявся і відмовляється приймати участь у матеріальному забезпеченні нашої дитини. Оскільки відповідач працює нелегально (для уникнення сплати податків) та постійно змінює місце роботи я вважаю, що батько, який є здоровим та працездатним, зможе сплачувати аліменти в розмірі 2500 грн в місяць до повноліття дитини.

При сплаті відповідачем аліментів у розмірі 2 500 грн в місяць забезпечується наша рівність при несенні обов`язку утримання дитини.

Відповідач інших осіб на утриманні не має, він працездатний, отримує дохід, має нерухоме майно, транспортний засіб, його стан здоров`я дозволяє працювати, а тому вважаю він може сплачувати такий розмір аліментів.».

Щодо правової позиції відповідача

27.01.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому ОСОБА_2 просить суд задовольнити позовні вимоги частково, стягнути з нього на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 аліменти в розмірі 1/4 частини від заробітку, який складає 6 500 грн на місяць в розмірі 1 650 грн; відмовити в стягненні заборгованості по аліментах на користь позивачки на утримання сина, за останні 122 місяці в розмірі 122 000, грн.

В обґрунтування вказаних вимог зазначається, зокрема, наступне:

«Дійсно 27 листопада 2010 року я уклав шлюб з ОСОБА_1 від даного шлюбу в нас народився син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 . Перед укладенням шлюбу ми зустрічалися з позивачкою на протязі шести років, і тільки після одруження зрозуміли що ми різні люди за поглядами і розумінням життя, тому шлюб був розірваний вже через два роки, 10.09.2012 року, після чого син залишився проживати з позивачкою, а я з своїми батьками в приватному будинку, де в даний час проживаю в другому шлюбі з громадянкою ОСОБА_5 , від якого в нас народилася донька ОСОБА_6 , якій виповнилось 6 років.

В той же час я після розлучення з ОСОБА_1 не забував про свого сина ОСОБА_4 , і намагався брати участь в його вихованні, але позивачка всіляко мені заважала в моєму законному бажанні і тільки вимагала, щоб я надавав матеріальну допомогу на утримання сина. Після кількох невдалих спроб побачити сина, я все таки став надавати матеріальну допомогу в розмірі 2 500 гривень на місяць, а також постійно на вимогу позивачки надавав згоду на виїзд сина за кордон на відпочинок разом з позивачкою, тому офіційних претензій від неї до мене не було до сьогоднішнього дня і її вимога до суду стягнути з мене заборгованість по аліментах за ніби то попередні 122 місяці починаючи з 22.06.2011 року, тобто дня народження сина по дату подачі її позову в суд 22.09.2021 року в розмірі 122 000 грн (по 1000 грн. на місяць) є незаконною, тому що діюче законодавство зазначене в ст. 191 СК України, допускає стягнення суми заборгованості по аліментах тільки з дня пред`явлення позову, а за минулий час аліменти можуть бути присуджені, якщо позивач доведе, що вона вживала заходи одержання аліментів з мене, але не могла їх одержати в зв`язку з ухиленням мене від їх сплати, тільки в такому разі суд може присудити стягнення аліментів за минулий час, але не більше як за три роки. Позивачка не надала належних і допустимих доказів, що вона вживала якісь заходи останні 122 місяці для отримання з мене аліментів, тому що ті аліменти які я надавав їй на руки її задовольняли.

Даний позов виник тільки після смерті мого батька в 2019 році, коли я прийняв спадщину і в позивачки виник намір навіть отримати частку в даній спадщині, не розуміючи що дана спадщина не ділиться, тому що виникла вже після розлучення з нею, крім того вона не має ніякого відношення до даного будинку.

Дійсно згідно ст. 180 СК України, я як батько дитини зобов`язаний до його повноліття утримувати його, шляхом сплати аліментів від всіх моїх заробітків і доходів, але в рамках діючого законодавства, а не надуманих позивачкою підставах і розмірах, яка по незрозумілих для мене підстав просить суд стягнути з мене 2 500 грн аліментів на утримання сина, тобто фіксовану тверду суму, стверджуючи що я працюю нелегально, змінюю постійно місце роботи і що ніби то я навідріз відмовився від сплати аліментів, не надавши суду ніяких належних і допустимих доказів по даному ствердженні.

Не зрозуміла також і її позиція по стягненні з мене ще 1 000 грн. за 122 місяці, починаючи з дня народження сина, не врахувавши навіть того факту, що ми проживали з нею всього два роки однією сім`єю, коли я їй віддавав частину заробітної плати на спільне проживання, повністю задовольняючи потреби на утримання сім'ї і сина. Також не зрозуміло, що позивачці заважало подати позовну заяву про стягнення з мене аліментів відразу після нашого розлучення, тобто в вересні 2012 року, а не через 9 років, після розлучення. Пояснення дуже просте, ті кошти які я їй віддавав на руки її влаштовували, але потім матеріальні апетити в неї розгорілись і вона вирішила, що має право на більші кошти, не розуміючи що дану спадщину на будинок батька я ділю з старшим братом, а також те що я маю нову сім'ю, в якій народилась донька, яку також повинний утримувати і мої прибутки від заробітної плати набагато менші чім складають доходи позивачки.

Згідно вимог ст.182 СК України, мій стан здоров'я і вищевказані обставини, які мають істотне значення, суд повинний врахувати при визначенні розміру аліментів на утримання мого сина саме, з розміру моєї заробітної плати, яка є мінімальна 6 500 грн в ТОВ «Проміндустрія» розташованої в м.Києві по вул.Промислова, 1.

Крім того, позивачка має престижну спеціальність бухгалтера, працює на посаді головного бухгалтера в одному з коледжів м.Києва, володіє і проживає в двохкімнатній квартирі, також володіє і управляє престижною іномаркою Тойота РАВ-4, постійно відпочиває закордоном, на курортах Єгипту і Турції, в той час як в мене немає автомобіля і престижної роботи, тобто даний позов протирічить вимогам ст.141 СК України, згідно якого позивачка має рівні права зі мною на утримання сина згідно своїх доходів, які перевищують мої. До того ж їй допомагає батько, колишній підполковник МВС, який має високу пенсію і проживає окремо від неї.»

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

27.11.2010 між позивачем - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідачем - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було зареєстровано шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві складено відповідний актовий запис за № 2004 та видано свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_4 (а.с. 4).

Як вбачається з свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 14.07.2011, у цьому шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10.09.2012 у справі № 2604/16551/12 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 27.11.2010 за актовим записом № 2004, розірвано.

Як стверджує позивач та не заперечує відповідач, дитина проживає разом з позивачем.

Позивачка зазначає, що з моменту народження і по даний час батько дитини жодним чином не приймав участі у вихованні дитини та матеріальному забезпеченні дитини.

Відповідач стверджує, що два роки проживання однією сім`єю з позивачкою віддавав їй частину заробітної плати на спільне проживання, повністю задовольняючи потреби на утримання сім`ї і сина, а в подальшому став надавати матеріальну допомогу в розмірі 2 500 грн на місяць, ці кошти віддавав на руки. Звернув увагу на те, що має нову сім`ю, в якій народилась донька, яку також повинний утримувати і його прибутки від заробітної плати набагато менші чім складають доходи позивачки.

Відповідачем надано: свідоцтво про шлюб від 24.01.2019 серії НОМЕР_6 про укладення шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (до шлюбу - ОСОБА_5 ); свідоцтво про народження від 15.09.2015 серії НОМЕР_7 ОСОБА_9 ; свідоцтво про смерть від 25.08.2014 серії НОМЕР_8 ОСОБА_10 ; довідку від 24.01.2022 про те, що ОСОБА_2 дійсно працює в ТОВ «Проміндустрія» на посаді менеджер по оптовій торгівлі та посередництві в торгівлі з 19.01.2022.

Доказів які б свідчили, що стан здоров`я та матеріальне становище відповідача не дозволяє утримувати свою дитину суду не надано.

Мотиви суду

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7,8 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України), під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні (відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.02.2021 у справі № 520/21069/18, провадження № 61-1347св20).

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (така правова позиція вказана у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.08.2020 у справі № 2-13112/10, провадження № 61-6385 св 20).

За змістом законодавства, аліменти є власністю дитини, а обов`язок суду полягає в першу чергу забезпечити дитині право на належне утримання.

Положеннями ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Вбачається, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано або вони взагалі не перебували в ньому.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Нормами сімейного законодавства встановлюється порядок укладення договору про сплату аліментів на дитину та зазначаються правові наслідки у разі невиконання такого договору.

Так, вимоги чинного сімейного законодавства передбачають два порядки надання батьками утримання дитини - добровільний та примусовий. При цьому, добровільне виконання батьками обов`язку утримувати дитину буває як фактичне так і договірне.

Частинами першою та другою ст. 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Частиною 1 ст. 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

У частині третій статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина перша статті 183 СК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Згідно з правовою позицією викладеною у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 490/4522/16-ц від 04.07.2018, суд не вправі самостійно визначати спосіб стягнення аліментів.

Статтею 182 СК України, встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Аналіз вказаних норм свідчить, що кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Тобто, визначення способу (в твердій грошовій сумі чи частці) залежить тільки від вибору одержувача аліментів.

При вирішенні питання про стягнення аліментів у даній справі суд враховує що відповідач є фізично здоровою особою працездатного віку, працює, має дохід, доказів на підтвердження доводів про те, що його дохід складає 6 500,00 грн на місяць, не надав.

Встановивши зазначені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на дитину з моменту подання позову до моменту досягнення нею повноліття у визначеному позивачем розмірі - 2 500,00 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини за період з її народження ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) по 22.09.2021, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Аналіз змісту наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

При цьому суд враховує, що ОСОБА_2 відповідні доводи позивача заперечує.

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Висновки суду

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 2 500,00 грн щомісячно поминаючи з дня подання позову (27.09.2021) і до повноліття.

При цьому, суд враховує, що батько дитини зобов`язаний приймати участь в утримані своєї дитини до досягнення нею повноліття, а не перекладати свої обов`язки на позивача та/або інших осіб.

Судом враховано вимоги ч. 1 ст. 191 СК України, згідно якої аліменти на дітей за рішенням суду присуджуються від дня пред`явлення позову.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд зобов`язаний допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Також, суд вважає, за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Щодо судового збору

Приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи викладене, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн на користь держави.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 279, 352, 354-355, 430 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) про стягнення аліментів, - задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі

2 500,00 грн щомісячно (але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, які підлягають індексації) починаючи з 27.09.2021 і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень) судового збору в дохід держави.

Рішення підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич