КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №755/3033/21 головуючий у І інстанції: Яровенко Н.О.
провадження 22-ц/824/4659/2022 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Гаращенка Д.Р.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Національного авіаційного університету на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного авіаційного університету про стягнення заробітної платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що за наказом ректора Національного авіаційного університету (надалі НАУ) від 31 серпня 2018 року позивач був призначений на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу.

19 листопада 2020 року позивач припинив трудові відносини з відповідачем.

Проте, на день звільнення з позивачем не були проведені всі розрахунки, що підлягають виплаті.

Вказував, що при обрахунку середньої заробітної плати позивача відповідач не врахував нараховані та виплачені позивачу щомісячні премії, які є виробничими та систематичними, чим суттєво зменшив розмір такої компенсації.

Зокрема, у позовній заяві позивач вказує, що на день його звільнення відповідач не виплатив: грошову компенсацію за не використані Позивачем 57 днів щорічної відпустки, середню заробітну плату за дні тимчасової непрацездатності, середню заробітну плату та добові за 1 день відрядження в межах України 27 жовтня 2020 року.

Просив стягнути із відповідача вищевказані спірні грошові суми, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року позов задоволено частково, стягнено 24 782 грн. за невикористану відпустку, 1374 грн. 84. коп. середньоденної заробітної плати та добових, 664 грн. компенсації за невикористану відпустку за сумісництвом, 240 615 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку та 4500 грн. моральної шкоди.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник НАУ звернувся із апеляційною скаргою, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що місцевий суд невірно визначив розмір середньої заробітної плати позивача, оскільки враховані премії являлись разовими та не враховуються при розрахунку компенсації невикористаної відпустки.

Вказує, що стягнення середньої заробітної плати та добових за відрядження 27 жовтня 2020 року також здійснено безпідставно, оскільки трудові обов`язки позивача були здійснені в межах міста та відповідно в межах трудового розпорядку.

Щодо вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку на посаді за сумісництво зауважує, що такі вимоги були заявлені невчасно, після початку розгляду справи, а тому вважає, що вказані вимоги не повинні були розглядатись судом.

Вказує, що місцевий суд при стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку вищевказаного не врахував, а також не врахував критеріїв зменшення розміру відшкодування.

З приводу стягнення моральної шкоди зауважує, що судом не наведено достатнього обґрунтування, а доказів на її підтвердження матеріли справи не містять.

Просить скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач не погоджується із її доводами, посилаючись на обставини з`ясовані при розгляді справи.

Вказує, що розрахунок при звільненні було здійснено не в повному обсязі, що було вірно встановлено судом першої інстанції, а тому стягнення спірних сум є правомірним.

Зауважує, що навіть виплачені відповідачем суми заробітної плати при звільненні були здійснені з порушенням строків передбачених ст.116 КЗпП, тому суд вірно встановив факт наявності моральних страждань позивача, що моє бути відшкодовано відповідачем.

В судовому засіданні представник НАУ підтримав позицію викладену в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 виступив проти її задоволення, посилаючись на обґрунтованість рішення місцевого суду.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не здійснив повний розрахунок із позивачем при звільненні, а тому на користь позивача підлягають стягненню спірні суми та середній заробіток за час затримки розрахунків, а також моральна шкода в розмірі 4500 грн.

Колегія суддів повністю погодитись з таким висновком не може з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач був прийнятий на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу Національного авіаційного університету згідно наказу ректора № 728/к від 31 серпня 2018 року.

Згідно наказу ректора № 829/к від 31 жовтня 2019 року позивач був прийнятий за сумісництвом (0,5 окладу) на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу Національного авіаційного університету.

Згідно наказу в.о. ректора НАУ № 873/к від 03 листопада 2020 року позивача звільнено з роботи за сумісництвом 03 листопада 2020 року у зв`язку з прийняттям на цю посаду основного працівника, який не є сумісником, ст.7 КЗпП України. Бухгалтерію зобов`язано виплатити позивачу грошову компенсацію за 24 к/дні невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 01 листопада 2019 по 03 листопада 2020 роки.

Згідно наказу в.о. ректора НАУ № 975/к від 19 листопада 2020 року позивача звільнено з роботи 19 листопада 2020 року за угодою сторін, п.1 ст. 36 КЗпП України, та внесено відповідний запис до трудової книжки позивача. Бухгалтерію зобов`язано виплатити позивачу грошову компенсацію невикористаної щорічної основної відпустки за періоди роботи: з 04 вересня 2018 року по 03 вересня 2019 року за 20 к/днів, з 04 вересня 2019 року по 03 вересня 2020 року за 31 к/день і з 04 вересня 2020 року по 19 листопада 2020 року за 6 к/днів.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За змістом положень ст.ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 було не вчасно та не в повному обсязі здійснено відповідний розрахунок.

Зокрема, при розрахунку компенсації за невикористану відпустку було невірно розраховано середню заробітну плату ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги, щодо відсутності необхідності врахування виплачених премій при розрахунку середньої заробітної плати позивача є хибними та не спростовують вірні висновки місцевого суду в цій частині.

Місцевий суд вірно зауважив, що згідно із довідкою від 08 липня 2021 року про нараховану та виплачену заробітну плату ОСОБА_1 , за основним місцем роботи за період листопад 2019 року по жовтень 2020 року, відповідач самостійно поділяє нараховані та виплачені позивачу суми премій на «премії» та «премії до свят і ювілеїв», - тобто, премії, які враховуються в обрахунок середньої заробітної плати та які не враховуються, згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно пункту 7 Порядку, нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців на відповідну кількість календарних днів року (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки».

Колегія суддів зауважує, що сумарний заробіток позивача, який згідно п.3 Порядку обчислення середньої заробітної плати включається у розрахунок середньої заробітної плати, становить 211 545,66 грн.

Вищевказана сума не включає в себе одноразові «премії до свят і ювілеїв».

Посилання представника відповідача на те, що враховані в розрахунок «премії», згідно довідки від 08 липня 2021 року, також являються одноразовими та не повинні враховуватись, спростовуються доказми наявними в матеріалах справи, зокрема службовими записками за підписом начальника юридичного відділу погоджених ректором університету, яка вказуєть на те, що вказані премії являються виробничими, оскільки виплачені на підставі показників роботи працівників підрозділу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, щодо спростування позовних вимог в частині стягнення недоплаченої суми компенсації невикористаної відпустки на користь позивача в сумі 24 782 грн. апеляційним судом відхиляються.

Доводи апеляційної скарги з приводу виконання обов`язків позивачем в межах міста Києва 27 жовтня 2020 року та відповідно відсутності необхідності здійснення виплати середнього заробітку у розмірі 1314,84 грн. та добових за у розмірі 60 грн. за 1 день відрядження також спростовуються розпорядженням в.о. першого проректора П.Борсука від 27 жовтня 2020 року №104/02, згідно якого Позивача зобов`язано відбути у місцеве відрядження 27-28 жовтня 2020 року до Державного музею авіації імені О.К. Антонова Національного авіаційного університету, за адресою: м. Київ, вул. Медова, 1.

Місцевий суд вірно зауважив, що зі змісту розпорядження вбачається (про що прямо зазначено в пункті 1 розпорядження) відрядний характер виконуваної роботи позивача поза основним місцем роботи, а тому посилання відповідача щодо помилковості сприйняття позивачем характеру виконуваних ним обов`язків в межах міста Києва як службового відрядження не приймаються до уваги.

Посилання представника відповідача на те, що судом першої інстанції було неправомірно прийнято до розгляду вимоги, щодо стягнення із відповідача 664 грн. компенсації за 24 дні невикористаної відпустки на посаді за сумісництвом, оскільки подана після першого призначеного судового засідання, що не відповідає вимогам ст. 49 ЦПК України, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або після початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження.

З матеріалів справи вбачається, що перше судове засідання було призначено на 06 квітня 2021 року, при цьому засідання було знято з розгляду та перенесено на 13 травня 2021року, заява про збільшення позовних вимог була подана 14 квітня 2021 року, тобто до початку першого судового засідання, а тому вказані доводи представника відповідача є необґрунтованими.

Таким чином, місцевим судом було вірно встановлено, що відповідач не здійснив повний розрахунок при звільненні позивача, зокрема не виплатив 24 782 грн. компенсації за 57 днів щорічної відпустки, середньоденної заробітної плати та добових у розмірі 1374 грн. 84 коп. та компенсацію за 24 дні невикористаної відпустки (на посаді за сумісництвом) в розмірі 664 грн., апеляційна скарга не містить належних доказів на спростування вказаних висновків.

З приводу стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди варто зауважити, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом першоїі інстанції було вірно встановлено, що відповідач не здійснив в повному обсязі розрахунок при звільненні позивача, крім того здійснені виплати були проведені із запізненням, що свідчить про те, що позивач був змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, а тому висновки щодо стягнення моральної шкоди є обґрунтованими, розмір визначений в сумі 4500 грн. відповідає вимогам розумності і справедливості в даному випадку, а тому підстави для відмови в задоволенні позову в цій частині відсутні.

Щодо стягненого середнього заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів зазначає наступне.

Місцевий суд вірно розрахував середнійзаробітокза час затримки розрахунку при звільненні, який станом на день ухвалення судового рішення становив 240 615,72 грн. (1314,84 грн. * 183 робочі дні).

При цьому варто зазначити, що згідно позиції викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц), зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що з однієї сторони працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншої сторони, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Згідно позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року (справа №480/3105/19) в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи, що відповідач частково здійснив передбачені виплати при звільненні ОСОБА_1 , колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір відповідальності, який полягає в стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач після звільнення позивача здійснив на його користь виплати в загальній сумі 27280,56 грн., при цьому встановлено, що не було доплачено суму в загальному розмірі 26820,84 грн. (24 782+1374,84+664), що відповідно становить 49,57% від суми 54101,4 грн. (26820,84+27280,56), яка наразі включає в себе виплачені відповідачем кошти самостійно та спірну суму, яка підлягає стягненню

Колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку пропорційно до недоплачених сум при звільненні.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку буде становити 119 272,86 грн. (240 615*49,57%), а не 240 615,72 грн.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, визначивши його в сумі 119 272,86 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національного авіаційного університету задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року змінити в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні стягненого із Національного авіаційного університету на користь ОСОБА_1 , визначивши його в сумі 119 272 (сто дев`ятнадцять тисяч двісті сімдесят дві) грн. 86 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «08» лютого 2022 року.

Головуючий

Судді: