ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1687/22 Справа № 199/9095/19 Суддя у 1-й інстанції - Спаї В. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Альфа-Банк"

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року

по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання прав іпотекодержателя та звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2019 року Акціонерне товариство "Укрсоцбанк" (далі - АТ "Укрсоцбанк", банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання прав та звернення стягнення на майно.

Позовна заява мотивована тим, що 25 листопада 2005 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство "Укрсоцбанк", та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту № 40/708-5, згідно якого позичальнику надано кредит в розмірі 349 344,00 грн., кредит надавався на умовах сплати 17 % річних з терміном погашення до 24 листопада 2012 року. Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку "Укрсоцбанк" зобов`язання за кредитним договорам виконав шляхом перерахунку коштів в сумі 349 344,00 грн. позичальнику на його поточний рахунок. За умовами п.п.3.3.8, 3.3.9 кредитного договору позичальник зобов`язаний: сплачувати відсотки за використання кредиту в порядку визначеному п.п.2.4, 2.5 цього Договору; повернути повному обсязі кредит із нарахованими відсотками за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями згідно з графіком, визначеним в п.1.1 цього Договору.

В забезпечення виконання зобов`язань по даному кредитному договору між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є АТ "Укрсоцбанк", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір № 719 від 25 листопада 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М. за реєстровим № 4194, згідно умов якого предметом іпотеки є нерухоме майно: майнові права на нерухомість, будівництво якої незавершено, а саме: двокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Згідно п.1.10 договору іпотеки після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна, зазначеного в п.1.1 цього Договору, а також в день отримання Іпотекодавцем правовстановлюючих документів на Предмет іпотеки між Сторонами укладається іпотечний договір, у відповідності до умов якого предметом іпотеки є квартира, зазначена в п.1.1 Договору із зазначенням її повної характеристики.

В подальшому після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна, зазначеного в п.1.1 договору іпотеки, було зареєстровано права власності на двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно статті 16 Закону України "Про іпотеку" передача в іпотеку об`єктів незавершеного будівництва здійснюється шляхом передачі в іпотеку прав на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт незавершеного будівництва, об`єктів незавершеного будівництва та майнових прав на них.

Після завершення будівництва будівля (споруда), житловий будинок або житлова квартира залишається предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору.

Відтак квартира АДРЕСА_1 , є предметом іпотеки згідно іпотечного договору № 719 від 25 листопада 2005 року. На даний час вищевказана квартира належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування, серія та номер: реєстраційний № 810, виданий 04 березня 2015 року, видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В.

Згідно статті 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Відтак, ОСОБА_3 набув всіх прав і обов`язків згідно іпотечного договору № 719 від 25 листопада 2005 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , порушивши свої зобов`язання за договором іпотеки, відчужили предмет іпотеки, який в подальшому став власністю ОСОБА_3 на підставі договору дарування, серія та номер: реєстраційний № 810, виданий 04 березня 2015 року, видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., без згоди іпотекодержателя (АТ "Укрсоцбанк"), що суперечить вимогам частини третьої статті 9 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 586 ЦК України та умовам п.2.1.13. договору іпотеки. Крім того, зміна власників зазначеного нерухомого майна відбувалась всупереч наявності записів про заборону відчуження та іпотеку в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек.

Факт незаконного відчуження предмета іпотеки третім особам і взагалі того, що квартира є предметом іпотеки згідно іпотечного договору № 719 від 25 листопада 2005 року відповідачі не визнають.

Інформаційна довідка № 164874802 від 24 квітня 2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка була отримана представником АТ "Укрсоцбанк", свідчить, що право власності на предмет іпотеки належить та зареєстровано за ОСОБА_3 . Таким чином, в силу приписів статті 23 Закону України "Про іпотеку" зобов`язання іпотекодавця за договором іпотеки перейшли до ОСОБА_3 , а вимоги АТ "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 за кредитним договором забезпечуються іпотекою квартири АДРЕСА_1 .

Посилаючись у позові на те, що розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором кредиту № 40/708-5 від 25 листопада 2005 року станом на 15 жовтня 2019 року становить 258 815,02 грн., з яких: 500,00 грн. - заборгованість за кредитом; 180 012,65 грн. - заборгованість за відсотками; 64 404,52 грн. - пеня; 13 680,96 грн. - інфляційні втрати, позивач зазначає, що має право задовольнити свої вимоги до ОСОБА_1 за договором кредиту № 40/708-5 від 25 листопада 2005 року в сумі 258 815,02 грн. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд: визнати за АТ "Укрсоцбанк" всі права іпотекодержателя, які визначені чинним законодавством України та умовами іпотечного договору № 719 від 25 листопада 2005 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М. за реєстровим № 4194, в тому числі право задовольнити свої вимоги до ОСОБА_1 за договором кредиту № 40/708-5 від 25 листопада 2005 року шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01); в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед АТ "Укрсоцбанк" за договором кредиту № 40/708-5 від 25 листопада 2005 року в розмірі 258 815,02 грн., з яких: 500,00 грн. - заборгованість за кредитом; 180 012,65 грн. - заборгованість за відсотками; 64 404,52 грн. - пеня; 13 680,96 грн. - інфляційні втрати, звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 719 від 25 листопада 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М. за реєстровим № 4194 - квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01), що належить на праві власності ОСОБА_3 шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2020 року замінено АТ "Укрсоцбанк" його правонаступником - Акціонерне товариство "Альфа-Банк" (далі - АТ "Альфа-Банк", банк).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ "Альфа-Банк", посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що 25 листопада 2005 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство "Укрсоцбанк", та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту № 40/708-5, згідно якого позичальнику надано кредит в розмірі 349 344,00 грн., кредит надавався на умовах сплати 17 % річних з терміном погашення до 24 листопада 2012 року.

За умовами п.п.3.3.8,3.3.9 кредитного договору позичальник зобов`язаний: сплачувати відсотки за використання кредиту в порядку визначеному п.п.2.4,2.5 цього Договору; повернути повному обсязі кредит із нарахованими відсотками за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями згідно з графіком, визначеним в п.1.1 цього Договору.

В забезпечення виконання зобов`язань по даному кредитному договору між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є АТ "Укрсоцбанк", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір № 719 від 25 листопада 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М. за реєстровим № 4194, згідно умов якого предметом іпотеки є нерухоме майно: майнові права на нерухомість, будівництво якої незавершено, а саме: двокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Згідно п.1.10 договору іпотеки після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна, зазначеного в п.1.1 цього Договору, а також в день отримання Іпотекодавцем правовстановлюючих документів на Предмет іпотеки між Сторонами укладається іпотечний договір, у відповідності до умов якого предметом іпотеки є квартира, зазначена в п.1.1 Договору із зазначенням її повної характеристики.

На переконання позивача, ОСОБА_1 порушила умови договору кредиту № 40/708-5 від 25 листопада 2005 року в частині повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом за підрахунком позивача розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором кредиту № 40/708-5 від 25 листопада 2005 року станом на 15 жовтня 2019 року становить 258 815,02 грн., з яких: 500,00 грн. - заборгованість за кредитом; 180 012,65 грн. - заборгованість за відсотками; 64 404,52 грн. - пеня; 13 680,96 грн. - інфляційні втрати.

Також установлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом ПАТ "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 201/17186/15-ц, провадження № 2/201/131/2017) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2017 року залишено без змін (а.с.63 т.1).

Як установлено судом у рішенні від 21 лютого 2017 року по справі № 201/17186/15-ц: "проаналізувавши розрахунок вимог банку у зв`язку із неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором № 40/708-5 від 25 листопада 2005 року, суд дійшов висновку про те, що наведені у ньому розрахунки і суми щодо зобов`язань відповідача є недоведеними, необґрунтованими і такими, положення яких суперечать один одному і є взаємовиключними. Так, у першій колонці розрахунку зазначено про те, що станом на 10 серпня 2007 року і згідно даних розрахунку по 11 травня 2015 року у відповідача немає заборгованості із сплати за кредитом (залишок), немає залишку заборгованості по кредиту, відсотки в валюті кредиту також указано за показником «0,00». Такі ж дані містяться і у другій колонці розрахунку, де зазначено, що з 31 липня 2008 року по 26 жовтня 2010 року у відповідача немає заборгованості із сплати кредиту і цей показник визначено як «0,00». Але вже у даті за 15 квітня 2011 року суму заборгованості банк визначає у розмірі 500,00 грн.

У ході вирішення цього спору суд наголошував представнику банку на необхідності надання підтверджуючих документів виникнення заборгованості у відповідача в цій сумі та взагалі надання пояснень (обґрунтування) цієї суми заборгованості, але представник позивача у подальшому у судові засідання не з`явився і відповідних відомостей і документів не надав. Крім того, суд ухвалою від 01 лютого 2016 року витребовував у позивача матеріали кредитної справи щодо надання кредиту № 40/708-5 від 25 листопада 2005 року ОСОБА_1 , але банк цих вимог ухвали суду не виконав і відповідних матеріалів до суду не надав. З огляду на те, що доказування і висновки суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях, суду не надано підтверджуючих документів і обґрунтування підстав виникнення у відповідача суми заборгованості в розмірі 500,00 грн. після зазначення у розрахунку про її відсутність, суд в силу приписів ст. 60 ЦПК України визнає наданий банком розрахунок недоведеним і необґрунтованим і тому в цій частині позову вважає за доцільне відмовити.

Суд також зазначив, що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати відсотків в сумі 161 268,00 грн., то вона задоволенню також не підлягає, оскільки як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором банківською установою необґрунтовано з чого складається ця сума, обґрунтованого і доведеного періоду її виникнення і підстав для нарахування, суперечливого характеру указаних у розрахунку сум. Що стосується позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, то вони також задоволенню не підлягають з огляду на відмову у задоволенні позову про стягнення суми основної заборгованості за договором".

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з підстав їх необґрунтованості, прийшовши до висновку, що вимоги ухвали про витребування доказів позивачем не було виконано, на підтвердження виникнення спірних правовідносин оригінали кредитного та іпотечного договорів не були надані, а надані позивачем копії не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази у справі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 526, 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договірне зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, тобто неналежне виконання (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків (пункти 3, 4 частини першої статті 611 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частина друга статті 1054 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною п`ятою статті 2 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 593 ЦК України право застави припиняється у разі: припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізації предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до частин перших статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зазначено, що «цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню».

У постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що: виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі; запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя; за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню; у випадку якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя; у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.

Судом апеляційної інстанції установлено, що 25 листопада 2005 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство "Укрсоцбанк", та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту № 40/708-5, згідно якого позичальнику надано кредит в розмірі 349 344,00 грн., кредит надавався на умовах сплати 17 % річних з терміном погашення до 24 листопада 2012 року (т.1 а.с.13-16).

За умовами п.п.3.3.8,3.3.9 кредитного договору позичальник зобов`язаний: сплачувати відсотки за використання кредиту в порядку визначеному п.п.2.4,2.5 цього Договору; повернути повному обсязі кредит із нарахованими відсотками за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями згідно з графіком, визначеним в п.1.1 цього Договору.

В забезпечення виконання зобов`язань по даному кредитному договору між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є АТ "Укрсоцбанк", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір № 719 від 25 листопада 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М. за реєстровим № 4194, згідно умов якого предметом іпотеки є нерухоме майно: майнові права на нерухомість, будівництво якої незавершено, а саме: двокімнатна квартира АДРЕСА_1 (т.1 а.с.17-22).

Згідно п.1.10 договору іпотеки після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна, зазначеного в п.1.1 цього Договору, а також в день отримання Іпотекодавцем правовстановлюючих документів на Предмет іпотеки між Сторонами укладається іпотечний договір, у відповідності до умов якого предметом іпотеки є квартира, зазначена в п.1.1 Договору із зазначенням її повної характеристики.

Позивач посилався, що ОСОБА_1 порушила умови договору кредиту № 40/708-5 від 25 листопада 2005 року в частині повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, внаслідок чого за нею утворилась заборгованість, яка згідно наданого позивачем розрахунку станом на 15 жовтня 2019 року становить 258 815,02 грн., з яких: 500,00 грн. - заборгованість за кредитом; 180 012,65 грн. - заборгованість за відсотками; 64 404,52 грн. - пеня; 13 680,96 грн. - інфляційні втрати (т.1 а.с.23-28).

На підтвердження укладення договору кредиту № 40/708-5 від 25 листопада 2005 року, виникнення заборгованості за ним та укладення іпотечного договору № 719 від 25 листопада 2005 року, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року було витребувано у АТ "Альфа-Банк" належним чином засвідчену повну копію кредитної справи за кредитним договором № 40/708-5 від 25 листопада 2005 року, укладеним між АКБ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 , з обов`язковим наданням доказів у підтвердження розміру заборгованості, з визначенням її складових, обґрунтованим періодом заборгованості, доказів підтвердження погашення відповідачами заборгованості за кредитним договором із визначенням їх складових та доказів надання АКБ "Укрсоцбанк" згоди на продаж квартири АДРЕСА_1 , згідно листа від 31 липня 2006 року вих. № 09.2-390/6.

На виконання ухвали Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року АТ "Альфа-Банк" надало копію кредитної справи за кредитним договором № 40/708-5 від 25 листопада 2005 року, укладеним між АКБ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 , проте вона не містить, зокрема, договору кредиту № 40/708-5 від 25 листопада 2005 року та іпотечного договору № 719 від 25 листопада 2005 року.

З наданої копії кредитної справи вбачається, що матеріали кредитної справи, зокрема, оригінали договору кредиту № 40/708-5 від 25 листопада 2005 року та іпотечного договору № 719 від 25 листопада 2005 року, протоколом виїмки від 26 жовтня 2010 року були вилучені на підставі постанови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2010 року.

Також, АТ "Альфа-Банк" було надано розрахунок заборгованості, відповідно до якого станом на 05 травня 2021 року заборгованість становить 180 512,65 грн., яка складається із: 500,00 грн. - заборгованість за кредитом; 180 012,65 грн. - заборгованість за відсотками (т.2 а.с.195-196).

Крім того, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2021 року було витребувано, зокрема: у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіної Г.О. належним чином завірені документи нотаріальної справи щодо посвідчення 31 липня 2006 року договору купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 , з обов`язковим наданням доказів надання АКБ "Укрсоцбанк" згоди на продаж вказаної квартири згідно листа від 31 липня 2006 року вих. № 09.2-390/6; у Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області належним чином завірені документи нотаріальної справи щодо посвідчення 31 липня 2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіною Г.О. договору купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрованого в реєстрі за № 3642, з обов`язковим наданням доказів надання АКБ "Укрсоцбанк" згоди на продаж вказаної квартири згідно листа від 31 липня 2006 року вих. № 09.2-390/6.

Ухвали суду неодноразово направлялась для виконання на адресу банківських установ та були ними отримані, що підтверджено матеріалами справи.

Разом з тим, вимоги ухвали Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2021 року не були виконані, докази надання АКБ "Укрсоцбанк" згоди на продаж вказаної квартири згідно листа від 31 липня 2006 року вих. № 09.2-390/6 не були надані.

Таких доказів не надав і АТ "Альфа-Банк", які витребовувалися у останнього згідно ухвали Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року.

Згідно з частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Вимоги щодо належності, допустимості, достатності та достовірності доказів сформульовані у статтях 77-80 ЦПК України.

За частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частина п`ята статті 81 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно з частиною десятою статті 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Колегія суддів, вирішуючи питання щодо наявності заборгованості позичальника за кредитним договором № 40/708-5 від 25 листопада 2005 року, враховує, що 25 листопада 2005 року між АКБ "Укрсоцбанк", правонаступником якого є АТ "Укрсоцбанк", та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту № 40/708-5, згідно якого позичальнику надано кредит в розмірі 349 344,00 грн., кредит надавався на умовах сплати 17 % річних з терміном погашення до 24 листопада 2012 року.

Статтею 39 Закону України "Про іпотеку" визначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги і потекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Таким чином, відповідно до статті 39 Закону України "Про іпотеку", у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

За умови недоведеності позивачем чіткого розміру позовних вимог дотримання судом статті 39 Закону України "Про іпотеку" не є можливим.

Доведення позивачем суми заборгованості є також необхідним з огляду на п.п.2.4.10 п.2.2 статті 2 Іпотечного договору № 719 від 25 листопада 2005 року, який було укладено між АКБ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до якого передбачено наступне: «у разі, якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває всіх вимог Іпотекодержателя, забезпечених іпотекою, він має право отримати решту суми з іншого майна Іпотекодавця у порядку, встановленому законом».

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені Великою палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні висновки містяться і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Встановлено, що з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 15 квітня 2011 року, тобто на момент закінчення строку кредитування (в даному випадку 24 листопада 2012 року), розмір заборгованості за тілом кредиту становив 500,00 грн., а за відсотками заборгованість взагалі відсутня та становить 0,00 грн. (т.2 а.с.195-196).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено наявності боргу у позичальника, і саме з огляду на відсутність заборгованості немає підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

У той же час, суд позбавлений можливості винести рішення на користь банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, так як у справі відсутні докази щодо обґрунтування позивачем чіткої суми заборгованості.

Також, судом апеляційної інстанції була витребувана та досліджена в судовому засіданні цивільна справа № 201/17186/15-ц (провадження № 2/201/131/2017) за позовом за позовом ПАТ "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 року, у задоволенні позовних вимог ПАТ "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що проаналізувавши розрахунок вимог банку у зв`язку із неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором № 40/708-5 від 25 листопада 2005 року, суд дійшов висновку про те, що наведені у ньому розрахунки і суми щодо зобов`язань відповідача є недоведеними, необґрунтованими і такими, положення яких суперечать один одному і є взаємовиключними. Так, у першій колонці розрахунку зазначено про те, що станом на 10 серпня 2007 року і згідно даних розрахунку по 11 травня 2015 року у відповідача немає заборгованості із сплати за кредитом (залишок), немає залишку заборгованості по кредиту, відсотки в валюті кредиту також вказано за показником «0,00». Такі ж дані містяться і у другій колонці розрахунку, де зазначено, що з 31 липня 2008 року по 26 жовтня 2010 року у відповідача немає заборгованості із сплати кредиту і цей показник визначено як «0,00». Але вже у даті за 15 квітня 2011 року суму заборгованості банк визначає у розмірі 500,00 грн.

У ході вирішення цього спору суд наголошував представнику банку на необхідності надання підтверджуючих документів виникнення заборгованості у відповідача в цій сумі та взагалі надання пояснень (обґрунтування) цієї суми заборгованості, але представник позивача у подальшому у судові засідання не з`явився і відповідних відомостей і документів не надав. Крім того, суд ухвалою від 01 лютого 2016 року витребовував у позивача матеріали кредитної справи щодо надання кредиту № 40/708-5 від 25 листопада 2005 року ОСОБА_1 , але банк цих вимог ухвали суду не виконав і відповідних матеріалів до суду не надав. З огляду на те, що доказування і висновки суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях, суду не надано підтверджуючих документів і обґрунтування підстав виникнення у відповідача суми заборгованості в розмірі 500,00 грн. після зазначення у розрахунку про її відсутність, суд в силу приписів ст. 60 ЦПК України визнає наданий банком розрахунок недоведеним і необґрунтованим і тому в цій частині позову вважає за доцільне відмовити.

Суд також зазначив, що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати відсотків в сумі 161 268,00 грн., то вона задоволенню також не підлягає, оскільки як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором банківською установою необґрунтовано з чого складається ця сума, обґрунтованого і доведеного періоду її виникнення і підстав для нарахування, суперечливого характеру указаних у розрахунку сум. Що стосується позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, то вони також задоволенню не підлягають з огляду на відмову у задоволенні позову про стягнення суми основної заборгованості за договором.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що відчуження предмету іпотеки відбувалося за відсутності згоди іпотекодержателя, а тому є незаконним, а зміна власників нерухомого майна відбувалася всупереч наявності записів про заборону відчуження та іпотеку в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, відхиляються апеляційним судом, зважаючи на наступне.

Так, відповідно до пункту 6 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який було укладено між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (продавці) та ОСОБА_4 (покупець), який був посвідчений 31 липня 2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіною Г.О. та зареєстрований в реєстрі за № 3642, квартира є предметом іпотеки в Дніпропетровській обласній філії АКБ "УкрсоцБанк" в якості забезпечення по кредиту ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , у зв`язку з чим Дніпропетровська обласна філія АКБ "Укрсоцбанк" дає згоду на продаж цієї квартири згідно листа від 31 липня 2006 року вих. № 09.2-390/6 (т.1 а.с.157).

Доказів на спростування даних щодо надання Банком згоди на відчуження предмету іпотеки суду не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відчуження предмету іпотеки відбулося за згодою банку, про що зазначено в договорі купівлі-продажу квартири від 31 липня 2006 року, на спростування вказаних обставин позивач не надав доказів, які в нього витребовувались, хоча апеляційний суд сприяв реалізації позивачем своїх прав та обов`язків шляхом витребування доказів на підставі ухвали Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2021 року та ухвали Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що в ході розгляду справи є недоведеним сума заборгованості за кредитним договором, а реалізація предмету іпотеки за письмовою згодою банку як іпотекодержателя є підставою для припинення договору іпотеки, а тому підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18.

Таким чином, доводи відповідача ОСОБА_3 наведені у відзиві на апеляційну скаргу щодо застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки заявлений позов є необґрунтований, а тому позовна давність не застосовується.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Альфа-Банк" - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко