Справа № 2-209/2011 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/3160/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Ніткевича А.В.

суддів Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Жукровсько Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 06 серпня 2021 року в справі за заявою ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову, -

встановив:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 22 грудня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, якою накладено арешт на автобус «Крайслер» 612-ДКА, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіль «Мерседес Е 220», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Заява обгрнутована тим, що 22 січня 2008 року за ним зареєстровано право власності на автобус «Крайслер» 612-ДКА, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . 03 лютого 2012 року Залізничним районним судом м. Львова ухвалено рішення у даній справі, однак таким не вирішено питання про скасування вжитих заходів забезпечення позову.

Оскаржуваною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 06 серпня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі зазначає, що суд в порушення вимог ст. 214 ЦПК України (чинного на час ухвалення рішення, в редакції станом на 15.01.2012) не вирішив питання про скасування застосованих заходів забезпечення позову.

З врахуванням того, що на час винесення ухвали, арешт накладався на автобус, власником якого не є другий з подружжя й не має жодного відношення до поділу майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, вважає, що судом незаконно не вирішено питання про його скасування в рішенні суду від 03.02.2012.

Вважає, що арешт на автобус, як захід забезпечення позову, триває більше ніж дванадцять років, продовження існування арешту не буде відповідати принципу розумності та співрозмірності обмеження прав власності, завданням цивільного провадження, а також буде мати негативні наслідки для власника транспортного засобу, який тривалий час позбавлений права розпоряджатися своїм автобусом, що фактично в значній мірі обмежує його права власності.

Збереження заборони перешкоджає власнику вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю і є неправомірним втручанням в мирне володіння майном.

Окрім того, звертає увагу, що він не є боржником виконавчого провадження.

Просить скасувати ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 06.08.2021 року та постановити нову, якою задовольнити заяву та зняти арешт з транспортного засобу марки Daimler Chrysler, модель 612 D-КА, білого кольору, 1999 року випуску, № кузова НОМЕР_3 , тип - автобус D, власником якого є ОСОБА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідач ОСОБА_1 , будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення йому судової повістки (а.с. 211), в судове засідання апеляційної інстанції не прибув, не повідомив суд про причину неявки.

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 викликалися в судове засідання та не з`явилися, повідомлення про вручення судових повісток повернулися до суду за закінченням терміну зберігання (а.с. 212).

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги виходячи з такого.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Порядок скасування заходів забезпечення позову визначений статтею 158 ЦПК України.

Зокрема, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. Ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, або про відмову в скасуванні забезпечення позову може бути оскаржена.

За змістом наведених норм право скасування заходів забезпечення позову пов`язане з тим, що відпала потреба у цих заходах.

Постановляючи ухвалу про відмову у скасуванні заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 лютого 2012 року, яким поділено спільне з ОСОБА_3 майно подружжя та виділено останньому автомобіль марки «Daimler Chrysler» модель 612 D-KA, з виплатою компенсації позивачу ОСОБА_2 не виконане, що підтверджується поданням державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_3 за межі України у зв`язку з ухиленням від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 у грудні 2008 року звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. В порядку забезпечення позову просила накласти арешт на майно відповідачів.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 22 грудня 2008 року заяву задоволено частково.

Накладено арешт на автобус «Крайслер» 612-ДКА, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіль «Мерседес Е 220», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Ухвала сторонами не оскаржувалась та набрала законної сили.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 лютого 2012 року позов про поділ майна задоволено.

Поділено спільне з ОСОБА_3 майно подружжя, виділивши останньому диван вартістю 2000 грн., автомобіль марки «Daimler Chrysler» модель 612 D-KA, білого кольору, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_3 , вартістю 115283 грн. 05 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 1000 грн. компенсації за диван та 57 500 грн. компенсації за автомобіль марки «Daimler Chrysler», а всього 58 500 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення сторонами не оскаржувалося та набрало законної сили.

Як встановлено судом, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 лютого 2012 року про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 1000 грн. компенсації за диван та 57 500 грн. компенсації за автомобіль марки «Daimler Chrysler», а всього 58 500 грн не виконане.

Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Згідно з ч. 8 ст. 158 ЦПК України якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 № 9 вбачається, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

З аналізу наведених положень законодавства та роз`яснень вбачається, що правовий інститут скасування заходів забезпечення позову передбачає зняття застосованих судом обмежень, покликаних забезпечити можливість виконання судового рішення, у випадку зміни ситуації в порівнянні з тією, що існувала при застосуванні таких обмежень, коли в результаті такої зміни потреба в застосованих обмеженнях припинила своє існування. В той же час помилковість, незаконність чи безпідставність з точки зору учасника процесу застосування заходів забезпечення позову не є такими обставинами в розумінні передбаченої процесуальним законом процедури скасування забезпечення позову, а лише можуть слугувати підставою для оскарження судового рішення до суду вищої інстанції, для чого чинним законом передбачена процедура апеляційного та касаційного оскарження судового рішення.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03.02.2012 року в справі №20209/11, яке набрало законної сили 14.02.2012, 12.03.2012 були видані виконавчі листи, які в подальшому звернуті до виконання.

Постановою Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 19.03.2012 відкрито виконавче провадження ВП №31692360 з виконання виконавчого листа №2-209/2011 від 12.03.2012.

Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На важливість належного виконання судового рішення неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.

Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Крім того, у Рішенні від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Колегія суддів, вважає, що відмовляючи у задоволенні клопотання про скасування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку що обставини, які стали підставою для накладення арешту на спірне майно, продовжують існувати, і підстави для скасування заходів забезпечення позову відсутні.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що забезпечення позову не порушує прав відповідача, оскільки вжиті заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, діють до повного виконання рішення суду та спрямовані виключно на забезпечення можливості виконання такого рішення.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були правові підстави для відмови в задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що заявник не є стороною виконавчого провадження, правильності висновків суду першої інстанції не спростовує, оскільки виконання судового рішення про стягнення компенсації половини вартості автомобіля автомобіль марки «Daimler Chrysler» модель 612 D-KA, білого кольору, 1999 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , на який накладено арешт в порядку забезпечення позову, має відбуватись з дотримання певних умов. Зокрема, як зазначалось вище, арешт, який накладено на майно, було визнане спільним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 і відповідно таке майно підлягало поділу.

З урахуванням прийнятого судом рішення про поділ майна подружжя шляхом виділення спірного автомобіля ОСОБА_3 із виплатою половини компенсації вартості вказаного автомобіля ОСОБА_6 , а також за відсутності даних про виконання вказаного судового рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для скасування арешту.

Сам факт реєстрації спірного автомобіля за ОСОБА_1 , який не є стороною виконавчого провадження, не може бути достатньою підставою для скасування арешту, оскільки ОСОБА_1 , який мав статус відповідача у справі, достеменно було відомо існування спору між його сином ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з приводу вказаного автомобіля, про вжиті судом заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний автомобіль і прийняття судового рішення про задоволення позову. Проте правом на оскарження вказаних судових рішень не скористався.

Колегія суддів зауважує, що суд не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

В даному випадку жодного доводу з приводу того, яким чином ситуація на час подання заяви змінилася в порівнянні з тією, що існувала на час ухвалення судового рішення про застосування заходів забезпечення, і яким чином така зміна обумовлює припинення необхідності у таких заходах, ОСОБА_1 наведено не було. Звертаючись з вимогою про скасування заходів забезпечення, заявник фактично оскаржував висновки суду, зроблені при накладенні такого арешту, що в рамках передбаченої ст. 158 ЦПК України процедури здійснено бути не може.

Посилання в апеляцій ній скарзі на те, що суд при прийнятті рішення зобов`язаний був скасувати накладений арешт, колегією суддів відхиляються, оскільки суд прийняв рішення про задоволення позову, а не про відмову в задоволенні позову, відтак підстав для вирішення питання про скасування вжитих судом заходів забезпечення позову у суду не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що внаслідок накладення арешту на автомобіль порушуються права володіння, користування та розпорядження майном, не беруться до уваги, оскільки, арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо рухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним.

Окрім того, судовим рішенням, яке ніким з учасників справи, в тому числі ОСОБА_1 не оскаржувалось, вирішено поділити майно, виділивши ОСОБА_3 автомобіль марки «Daimler Chrysler» модель 612 D-KA, білого кольору, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_3 .

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 372, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 06 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2022 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк