Справа № 135/1458/21
Провадження № 2/135/23/22
РІШЕННЯ

іменем України

31.01.2022 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Волошиної Т.В.,

за участі секретаря судових засідань Ступак Ю.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин Вінницької області в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ладижинської загальноосвітньої школи I-III ступенів №2 Ладижинської міської ради Вінницької області про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та зобов`язання виплатити середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позицій сторін.

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Ладижинського міського суду Вінницької області з позовом до Ладижинської загальноосвітньої школи I-III ступенів №2 Ладижинської міської ради Вінницької області про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та зобов`язання виплатити середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що 15.11.2021 позивачу було вручено Наказ № 118-к про відсторонення її від роботи з підстав відсутності щеплення від COVID-19 та призупинено виплату заробітної плати. Підставою для відсторонення від виконання посадових обов`язків позивача у наказі № 118-к від 15.11.2021 стало посилання на повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 02.11.2021, підписане директором Ладижинської загальноосвітньої школи I-ІІІ ступенів № 2 Малініною І.М., яка у своїх діях при відстороненні позивача керувалась статтею 46 Кодексу законів про працю України, статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням № 2153 від 04.10.2021, пунктом 41-6 постанови KMУ від 09.12.2020 № 1236. Проте, вважає, що відсторонення від роботи здійснено в порушення вимог ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», де зазначено, якщо особа та (aбo) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження засвідчити це актом у присутності свідків. Іншого порядку відмови від обов`язкових профілактичних щеплень ані цей, ані будь-який інший закон не містять. Не містить цей закон i іншої підстави для встановлення юридичного факту відмови особи від обов`язкових профілактичних щеплень, аніж відібране лікарем письмове підтвердження особи від вакцинації aбo акт, складений лікарем у присутності свідків, про відмову скласти особою таке письмове підтвердження. Таким чином вважає, що наказ № 118-к від 15.11.2021 про відсторонення її від виконання роботи не містить відомостей на підтвердження відмови позивача здійснити щеплення у порядку, встановленому ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Окрім того, повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 02.11.2021 по суті містить вимогу працівнику до 08.11.2021 надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від COVID-19 aбo довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень. Незважаючи на застосування у повідомленні конструкції прохання, викладені надалі наслідки ненадання особою цих відомостей, свідчать саме про вимогу та перекладання на працівника обов`язку про надання працедавцеві таких відомостей. Також, позивач звертала увагу, що ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між нею та відповідачем, зобов`язання щодо щеплення від COVІD-19 з боку працівника немає, так само як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення її від роботи з підстав відсутності такого щеплення.

При цьому позивач вказує, що вакцинація від COVІD-19 не є обов`язковою і ніхто не має права здійснювати політичного, соціального чи іншого тиску для того, щоб провести щеплення тих, хто сам цього не бажає. Тобто, вакцинація є абсолютно добровільною і ніхто не може бути примушений до участі у клінічних випробуваннях. Зазначає, що законодавством не передбачено правової можливості відсторонення працівника від роботи із підстав відсутності у нього щеплення від COVІD-19, а тому такий наказ є незаконним та підлягає скасуванню в судовому порядку.

Враховуючи викладене вище позивач просить суд визнати незаконним та скасувати наказ від 15.11.2021 №118-к «Про відсторонення від роботи» та поновити її на роботі на посаді учителя української мови та літератури Ладижинської загальноосвітньої школи I-ІІІ ступенів № 2; стягнути з відповідача заробітну плату за період відсторонення від роботи з 15.11.2021 по день ухвалення рішення суду. Також просила допустити рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати за весь час незаконного відсторонення від роботи до негайного виконання в порядку ч. 1 та ч. 2 ст. 430 ЦПК України.

Відповідач Ладижинська загальноосвітня школа I-III ступенів №2 Ладижинської міської ради Вінницької області відзив на позов із викладенням своїх заперечень до суду не подала.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 20.12.2021 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 28.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Представник відповідача Ладижинської загальноосвітньої школи I-III ступенів №2 Ладижинської міської ради Вінницької області в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду даної справи, заяв про відкладення розгляду справи або про слухання справи у відсутності відповідача суду також не надходило.

Враховуючи, що відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його у даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі.

ІІІ. Пояснення сторін.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та уточненнях до неї.

IV. Фактичні обставини, встановлені судом.

Позивач ОСОБА_1 з 01.09.2009 працює вчителем української мови та літератури в Ладижинській загальноосвітній школі I-III ступенів №2 Ладижинської міської ради Вінницької області, що стверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 , виданої 01.09.1998.

З копії повідомлення Ладижинської загальноосвітньої школи I-III ступенів №2 Ладижинської міської ради Вінницької області про відсторонення від роботи від 02.11.2021 вбачається, що в цей день позивача повідомити, що з 08 листопада 2021 р. на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників закладу. Вказано, що на підставі наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 р. № 2153 та пункту 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 просять до 05 листопада 2021 р. надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19. Зазначено, що також позивач можете надати довідку про абсолютні протипоказання відповідно до переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 р. № 595. Зазначено, що якщо до 05 листопада 2021 р. позивач не надасть одного із зазначених документів, 08 листопада 2021 р. її відсторонять від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 № 1645-ІІІ. Інформовано також, що період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати не увійде до страхового стажу для призначення пенсії та оплати тимчасової непрацездатності, адже за цей період роботодавець не сплачуватиме за позивача страховий внесок. Період відсторонення без збереження зарплати не увійде й до стажу, що дає право на щорічну відпустку (ст. 9 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР). Позивач була ознайомлена із вказаним вище повідомленням, що стверджується її особистим підписом.

З копії наказу директора Ладижинської загальноосвітньої школи I-III ступенів №2 Ладижинської міської ради Вінницької області від 15 листопада 2021 року вбачається, що позивачку відсторонено від роботи з 15 листопада 2021 року без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19. Підставою відсторонення вказано повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 02.11.2011.

З копією наказу 15.11.2021 позивач ОСОБА_1 була ознайомлена, про що свідчить її особистий підпис з відміткою «не згодна».

З довідки Відділу освіти Ладижинської міської ради про отримані ОСОБА_1 доходи вбачається, що позивач за період листопада-жовтня 2021 року отримала доходи на суму 164 884 грн 93 коп. З них у вересні 19 685 грн 63 коп., у жовтні 13 751 грн 95 коп.

V. Оцінка суду.

Згідно вимог ч.1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується верховенством права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (рішення Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019).

Визначене статтею 43 Конституції України право на працю суд розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Статтею 46 Кодексу законів про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Таким чином, перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, який визначений статтею 46 Кодексу, не є виключним; положення цієї статті передбачають можливість його розширення, проте лише актами законодавства України.

Статтею 10 Закону України «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, серед яких зокрема передбачено: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи.

Згідно зі статтею 12 Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору.

Крім того, працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

До Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб (ст. 28 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення"), затвердженого наказом МОЗ України від 19.07.1995 №133, віднесено особливо небезпечну інфекційну хворобу COVID-19.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України (ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Наказом МОЗ України від 04.10.2021 №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Наказ зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 р. за №1306/36928, він набрав чинності з 08.11.2021.

Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної та гендерно-правової експертиз з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 №731). На час розгляду справи суду сторонами не надані належні і допустимі докази скасування, втрати чинності Наказу МОЗ України №2153.

Відповідно до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають, зокрема, працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Вирішуючи питання щодо правомірності оскаржуваного наказу, суд керується тим, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права.

У наказі про відсторонення позивачки від виконання роботи зазначено, що з 15 листопада 2021 року відсторонити від роботи на час відсутності щеплення від COVID-19 без збереження заробітної плати. Оскаржуваний наказ винесений директором закладу, керуючись статтею 46 Кодексу законів про працю України, статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», пунктом 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236, що вбачається із самого наказу.

При цьому суд зазначає, що згідно зі статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники відсторонюються від виконання видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом.

Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено порядок, який передбачає, що профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків (частина 6 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Окрім цього, відповідно до ч.2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Суду не надано достатніх належних та допустимих доказів того, що роботодавцем при відстороненні позивача від роботи у зв`язку із відсутністю у неї щеплення проти COVID-19 дотримано вимог ч.6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акту, складеного у присутності свідків, в разі відмови дати таке підтвердження, а також вимог ч.2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» щодо недопуску позивача від роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби.

Натомість відповідач виніс оскаржуваний наказ про відсторонення на підставі одного лише повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови чи ухилення позивачки від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання нею медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я.

Таким чином надані сторонами докази у своїй сукупності і взаємозв`язку не підтверджують факт відмови або ухилення позивача ОСОБА_1 від обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, що б дало достатні підстави для прийняття рішення про відсторонення її від роботи. Керівником (директором школи ОСОБА_3 ) не пропонувалось надати позивачу пояснення з приводу проведення профілактичних щеплень, в тому числі наявність у неї з цього приводу релігійних, медичних чи інших міркувань, про що позивач зазначала в ході судового розгляду. Тому суд вважає, що при винесенні оскаржуваного наказу відповідачем не враховано всі істотні обставини та не з`ясовано достатності підстав для відсторонення ОСОБА_1 від роботи. Перед ухваленням оскаржуваного рішення відповідач обмежилась формальним ознайомленням працівників з вимогами нормативно-правових актів та перевіркою наявності/відсутності відповідних медичних документів. Натомість оскаржуване рішення стосується безпосередньо ОСОБА_1 , істотно впливає на її права і свободи, відтак при його прийнятті відповідачу необхідно було ретельно перевіряти наявність підстав для відсторонення позивача від роботи для досягнення легітимної мети визначеної процедури.

Враховуючи викладене, винесення відповідачем оскаржуваного наказу лише на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, є порушенням вимог частин другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини 2 статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», відсторонивши позивача від роботи з порушенням вимог законодавства, відповідач порушив законне право позивачки на працю.

За таких обставин, враховуючи, що оскаржуваний наказ винесено з порушенням вимог законодавства, позовну вимогу визнати незаконним та скасувати Наказ №118-к директора Ладижинської загальноосвітньої школи I-III ступенів №2 Ладижинської міської ради Вінницької області Малініної І.М. про відсторонення позивача від роботи на посаді вихователя потрібно задовольнити.

Щодо вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення позивачки від роботи, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі №761/12073/18 (провадження №61-13444св19) зазначено, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відповідно до статей 21 та 22 Закону України від 24 березня 1995 року № 08/95-ВР «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

У частині третій статті 15 зазначеного Закону закріплено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Судом було встановлено, що в період з 15.11.2021 - дня відсторонення від роботи позивача, ОСОБА_1 було призупинено виплату заробітної плати.

Позивач просить стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за період відсторонення від роботи з 15.11.2021 по день ухвалення рішення суду.

Оскільки право позивача на працю з відповідною оплатою було безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного наказу від 15.11.2021 №118-к про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, а тому в даному випадку ефективним способом порушеного права буде зобов`язання відповідача виплатити позивачу невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи по день фактичного допущення до роботи, розрахунок якої має бути здійснено у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України щодо визначення середнього заробітку з моменту відсторонення по день фактичного допущення до роботи, а тому вимога ОСОБА_1 в цій частині підлягає до задоволення.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення заробітної плати за весь час незаконного відсторонення від роботи, підлягає до задоволення вимога про допуск рішення в цій частині до негайного виконання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 430 ЦПК України.

Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про поновлення позивача на роботі, оскільки при відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються. Хоча працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків, в правовідносинах, що склалися між сторонами, не йдеться про звільнення з роботи.

Що стосується заперечення позивачем наявності в неї обов`язку щодо проходження вакцинації або надання медичного висновку про наявність протипоказань, суд керується тим, що законодавство України не містить норми, яка передбачала б примусову вакцинацію. Навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо.

Позивач працює на посаді вчителя, є педагогічним працівником навчального закладу - Ладижинської загальноосвітньої школи I-III ступенів №2 Ладижинської міської ради Вінницької області. Тому суд відхиляє доводи щодо відсутності у неї обов`язку без відповідних медичних протипоказань здійснювати профілактичні щеплення проти інших інфекційних хвороб (крім обов`язкових для всіх громадян проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору), оскільки такий обов`язок у зв`язку з виконуваною нею роботою прямо передбачений ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Суд погоджується із тим, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст. 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Проте, таке право не є абсолютним.

Для визначення законності втручань Європейський суд з прав людини вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті, тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно наметі законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

ЄСПЛ в ухваленому 08.04.2021 рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» вказує, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії.

Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8.

В питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду держави.

ЄСПЛ у вказаному рішенні визнав, що відсторонення від роботи означало втрату заробітної плати і, як наслідок, - позбавлення засобів існування особи. Однак, це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

Стосовно посилань позивача на протиправність рішень органів виконавчої влади (МОЗ України, Кабінету Міністрів України та ін.) щодо запровадження карантинних обмежень, вакцинації, сертифікації відповідних лікарських препаратів для проведення щеплень, інших заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, суд вказаним доводам оцінку не надає, оскільки це виходить за межі предмету спору в даній справі. За відсутності належних і допустимих доказів, які можуть бути оцінені та перевірені судом, позицію позивача в даному випадку суд розцінює як її суб`єктивні переконання, які висновків суду по суті спору не спростовують.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 46 КЗпП України, Законами України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», «Про захист населення від інфекційних хвороб», постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 № 1236 зі змінами, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», ст. 10-13, 76-89, 141, 259, 263-265, 279, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Ладижинської загальноосвітньої школи I-III ступенів №2 Ладижинської міської ради Вінницької області про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та зобов`язання виплатити середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати Наказ № 118-к від 15.11.2021 директора Ладижинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 Ладижинської міської ради Вінницької області Малініної Інни Михайлівни про відсторонення ОСОБА_1 від роботи на посаді вчителя української мови.

Зобов`язати Ладижинську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів № 2 Ладижинської міської ради Вінницької області виплатити ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, розрахунок якої має бути здійснено у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України щодо визначення середнього заробітку з моменту відсторонення, 15.11.2021 по день фактичного допущення до роботи.

Допустити рішення в частині стягнення заробітної плати за весь час незаконного відсторонення від роботи до негайного виконання в порядку ч. 1 та ч. 2 ст. 430 ЦПК України.

Стягнути з Ладижинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 Ладижинської міської ради Вінницької області на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Вінницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів із дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Ладижинська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 2 Ладижинської міської ради Вінницької області, код ЄДРПОУ - 26219552, адреса місцезнаходження: вул. Процишина, 21, м. Ладижин, Вінницька область, 24321.

Суддя