ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» лютого 2022 року

м. Харків

справа № 635/4480/14-ц

провадження № 22ц/818/1501/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А. В., Пилипчук Н. П.,

за участю секретарів - Колосовської А. Р., Черненко В. О.,

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , представник позивачки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач Бабаївська селищна рада Харківського району Харківської області,

треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представниця третіх осіб ОСОБА_6 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_7 , представник особи, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 липня 2014 року в складі судді Шинкарчука Я.А.

в с т а н о в и в:

У травні 2014 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є співвласницею житлового будинку з надвірними будівлями за № 7, 36%, що залишилось після пожежі, за адресою: АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 28 вересня 2012 року за реєстрованим № 2307. Частка складає 16/25.

ОСОБА_3 є співвласницею житлового будинку з надвірними будівлями за № 7, 36%, що залишилось після пожежі, за адресою: АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 14 грудня 2012 року за реєстрованим № 2941. Частка складає 9/25.

Зазначили, що загальна площа будинку становила 127,2 кв м, але він був непридатним до експлуатації після пожежі без проведення капітальних ремонтних робіт.

Вказали, що ними самочинно, без дозволу на виконання будівельних робіт та належно затвердженого проекту проведено капітальний ремонт та реконструкція житлового будинку. Загальна площа будинку після реконструкції становить 239,7 кв м.

З огляду на те, що реконструкція виконана без розробки проекту та отримання дозволу на початок будівельних робіт ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не мають можливості оформити права на нерухомість належним чином.

Просили визнати за ОСОБА_1 право власності на частку, що складає 16/25 у житловому будинку загальною площею 239,7 кв м з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на частку, що складає 9/25 у житловому будинку загальною площею 239,7 кв м з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 липня 2014 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на частку, що складає 16/25 у житловому будинку загальною площею 239,7 кв м з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_3 право власності на частку, що складає 9/25 у житловому будинку загальною площею 239,7 кв м з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_7 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі, не звернув увагу на те, що 14 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу 9/25 частин житлового будинку, а між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу інших 16/25 частин житлового будинку. Надалі, нові власники розпочали процедуру оформлення права власності на земельну ділянку. Однак, під час виконання будівельних робіт ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не замовляли та не виготовляли будівельний паспорт, у зв`язку з чим відбувалася неконтрольована забудова земельної ділянки. Вказала, що житловий будинок фактично було зведено на межі земельної ділянки, кадастровий номер :00:005:0117, яка належить їй, а також під час будівельних робіт було влаштовано паркан, яким захоплено частину її земельної ділянки. Посилалася на те, що через нехтування позивачками вимог законодавства щодо порядку виконання будівельних робіт та проведення неконтрольованої забудови земельної ділянки, були порушені її права на землю, оскільки житловий будинок був забудований на межі її земельної ділянки, а також було захоплено частину земельної ділянки шляхом встановлення паркану. Таким чином, оскаржуване рішення створює передумову порушення її права на землю. Вказала, що з 23 липня 2008 року вона є власницею сформованої земельної ділянки, а тому позивачки перед початком будівельних робіт були зобов`язані узгодити з нею місце розташування будівель та споруд на земельній ділянці, відстань до меж сусідніх земельних ділянок та розташованих на них об`єктів для отримання будівельного паспорту. Зазначила, що позивачки не зверталися до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області з заявою про прийняття самочинно реконструйованого і збудованого об`єкта в експлуатацію.

22 жовтня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважала рішення суду законним. а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначила, що вимоги скасувати рішення та відмовити позивачам у визнанні права власності не супроводжуються жодною заявою власних прав на єдиний предмет позову на право власності на житловий будинок, обґрунтовуючи свої вимоги лише фактичним розміщенням будинку, що може розглядатися лише новою окремою позовною вимогою. Суд першої інстанції не ухвалював рішення про жодні земельні права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_7

29 жовтня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представниці ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надійшло клопотання про закриття апеляційного провадження, яке мотивовано тим, що оскільки права та обов`язки ОСОБА_7 оскаржуваним рішенням не вирішувались, тому вона позбавлена права на його оскарження.

11 листопада 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_7 надійшли додаткові письмові пояснення, в яких він фактично виклав доводи апеляційної скарги.

01 грудня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представниці третіх осіб надійшли додаткові пояснення, в яких вона акцентувала увагу суду на жодні права та обов`язки ОСОБА_7 оскаржуваним рішенням суду не вирішувались. Її доводи щодо впливу цього рішення на її інтереси є необгрунтованими.

В суді апеляційної інстанції кожен із учасників справи підтримав свою позицію, посилаючись на надані ними апеляційну скаргу, відзив та додаткові пояснення.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційне провадження у справі необхідно закрити.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, посилаючись на положення статей 328, 376 ЦК України, вважав, що оскільки реконструкція здійснена за рахунок коштів позивачів, перепланування будинку не призвело до порушень прав інших осіб та не спричинило порушення санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку, наявні правові підстави для визнання за позивачами права власності на спірне майно.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з витягом, наданим Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрації прав № 35681958 від 01 жовтня 2012 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 16/25 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з відповідними господарчими будівлями та спорудами, 36 % якого залишилася після пожежі на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 28 вересня 2012 року за реєстровим № 2307 (а.с.22,23 том 1).

Як вбачається з витягу, наданого Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію прав № 36796428 від 18 грудня 2012 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 9/25 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , 36 % якого залишилася після пожежі на підставі договору купівлі-продажу будинку від 14 грудня 2012 року за реєстровим № 2941 (а.с.24, 25 том 1).

Загальна площа будинку становила 127,2 кв. м, але він був непридатним до експлуатації після пожежі без проведення капітальних ремонтних робіт.

Із технічного паспорту на домоволодіння, підготовленого Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» вбачається, що станом на 11 жовтня 2013 року проведено капітальний ремонт та реконструкція житлового будинку, загальна площа якого після реконструкції становить 239,7 кв м (а.с.14-19 том 1).

Технічним висновком, виготовленим Товариством з обмеженою відповідальністю «Архітектурне бюро Харківського району» з оцінки стану будівельних конструкцій житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що технічний стан конструкцій обстежених будівель і споруд забезпечують надійну експлуатацію та безпеку для життя та здоров`я людей, без проведення додаткових заходів (а.с.6-11 том 1).

11 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу частки житлового будинку, за яким продавець передала у власність, а покупець прийняв у власності 9/25 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.205,206 том 1).

11 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу частки житлового будинку, за яким продавець передала у власність, а покупець прийняв у власності 16/25 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.207,208 том 1).

Рішенням виконавчого комітету Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області № 808 від 09 грудня 1997 року ОСОБА_9 передано безкоштовно в приватну власність земельну ділянку площею 1850 кв м для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Пунктом 2 цього рішення передбачено, що розмір та площа земельної ділянки уточнюється при виготовлені технічної документації та видачі Державного акту на право приватної власності на землю (а.с.10 том 3).

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13 серпня 2018 року у справі № 635/3738/18 визнано за ОСОБА_7 право власності на земельну ділянку площею 1850,00 кв м для обслуговування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11-12 том 3).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу «res judicata» - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

Жодна зі сторін не має права вимагати відкриття провадження з метою повторного розгляду справи та постановлення у ній нового рішення. Існування різних поглядів на одне питання не є підставою для перегляду, про що неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Нелюбін проти Росії», від 2 листопада 2006 року, заява № 14502/04).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 у справі щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Статтею 17 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Частина перша статті 352 ЦПК України надає право учасникам справи, а також особам, які не брали участь у справі, оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи учасників справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

При цьому, судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою повинно безпосередньо стосуватися її прав, інтересів та обов`язків, тобто суд вирішив спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення є заявник.

Рішення є таким, що вирішує питання про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, а в резолютивній частині - прямо вирішено питання про її права та обов`язки.

Зазначене відповідає висновку, викладеному в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2019 року, справа № 639/9780/15-ц, провадження № 61-17957ск19.

Право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, якщо ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2019 року, справа № 178/1047/17-ц, провадження №61-28598св18.

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

Зазначене тлумачення надано у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2019 року у справі № 542/401/18, провадження № 61-15078св19.

У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Аналіз наведеної процесуальної норми свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року, справа № 235/2452/16-ц, провадження № 61-3433св19.

Тобто, у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 522/23356/16-ц, провадження № 61-8591св19.

Як вбачається з матеріалів справи предметом даних позовних вимог є визнання права власності на житловий будинок.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 ,

З 11 квітня 2016 року власником 9/25 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 , а 16/25 частин - ОСОБА_5 .

На підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 серпня 2018 року ОСОБА_7 є власницею суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_3 .

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 січня 2019 року вбачається, що ОСОБА_7 зареєструвала за собою право власності на суміжну земельну ділянку лише 10 січня 2019 року.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що питання про права та обов`язки ОСОБА_7 оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не вирішувались, а тому вона позбавлена права на його оскарження, наслідком чого є закриття апеляційного провадження, відкритого за її апеляційною скаргою.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції своїм рішенням вирішив питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки як власниці суміжної земельної ділянки та житлового будинку, розташованого на ній, є необґрунтованими, оскільки цей спір стосується визнання права власності на житловий будинок по АДРЕСА_3 між учасниками справи. Водночас, ОСОБА_7 не є співвласницею житлового будинку за цією адресою, ні користувачкою цієї земельної ділянки.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги про порушення прав ОСОБА_7 у зв`язку з визнанням права власності на нерухоме майно за позивачами.

ОСОБА_7 не є учасницею спірних правовідносин у цій справі, а наявність визнаного за позивачками права на нерухоме майно не є перешкодою для звернення до суду з відповідним самостійним позовом.

За таких умов, оскільки апеляційним судом встановлено, що оскаржуваним рішенням суду питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_7 не вирішувалося, апеляційне провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України підлягає закриттю.

Керуючись п.3 ч.1 ст.362, ст. ст. 367, 368, 381, 389 ЦПК України

у х в а л и в:

Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 липня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

Н. П. Пилипчук

Повний текст ухвали складено 16 лютого 2022 року.