Справа № 509/7053/21
01 лютого 2022 року смт Овідіополь
Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Панасенка Є.М.,
за участю секретаря судового засідання: Степанової Н.С.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу № 509/7053/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
10.12.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з вказаним позовом, та просила суд усунути їй перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання громадянин: ОСОБА_2 , 1969 року народження та ОСОБА_3 , 1968 року народження, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Посилаючись на факт не проживання відповідачів: ОСОБА_2 , її доньки та ОСОБА_3 - її зятя, які з 2014 року виїхали за межі України, з того часу і до сьогодні не проживають в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить їй на праві власності згідно свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.05.2019 року, і в якому відсутні будь-які особисті речі відповідачів, які зареєстровані, але не проживають за вищевказаною адресою, що підтверджується довідкою (випискою з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) та актом обстеження житлово-побутових умов, чим перешкоджають їй вільно володіти, розпоряджатися та користуватися своєю власністю, у зв`язку з чим, просила суд, усунути їй перешкоди з боку відповідачів у користуванні і розпорядженні своїм будинком, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , який належить їй на праві власності.
14.12.2021 року відкрито провадження у справі та в порядку ст.ст. 274, 279 ЦПК України призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, надіславши до суду 16.12.2021 року свою письмову заяву, в якій повністю підтримала свій позов, який просила задовольнити та проханням про слухання справи за її відсутності. Крім того, не заперечувала проти ухвалення по справі заочного рішення.
Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, у відповідності до вимог ст.ст. 130,131 ЦПК України, за останньою відомою суду адресою їхнього місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку, що підтверджується довідкою (випискою з домової книги про склад сім`ї та прописку) та копією будинкової книги, а також були повідомлені належним чином про місце дату та час судових засідань через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. Причини неявки суду невідомі. Заяв та клопотань до суду не надходило.
Суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, оскільки позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини неявки; не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_1 від 13.05.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Могилою М.М., зареєстрованого в реєстрі за № 533, належить житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Право власності зареєстровано приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Могилою М.М. 30.05.2019 року.
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, за відомостями Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області за вих № 2383 від 29.11.2021 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 з 10.07.1992 року та 17.09.1993 року відповідно та по теперішній час.
Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов складеного депутатом Овідіопольської селищної ради Мойсеєвою Ольгою Іванівною 08.12.2021 року, зареєстровані ОСОБА_2 - донька власника будинку, та ОСОБА_3 - зять, проте за вказаною адресою: АДРЕСА_1 не проживають. Про вказане засвідчили сусіди ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 своїми підписами.
У зв`язку із тим, що місце проживання відповідачів зареєстроване за будинком позивача, вона не може в повній мірі реалізовувати свої права власника будинку з володіння, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності.
У відповідності до положень ст.ст. 321, 383 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Згідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України).
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Як вбачається з позовної заяви позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, як на підставу для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом, посилалася на ст. ст. 64, 71, 72 ЖК України, виходячи з факту непроживання відповідачів у спірному житлі.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.
Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.
Стаття 41 Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Право приватної власності - є непорушним.
Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статями 386-393 ЦК України передбачено - держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Підстави витребування майна від добросовісного набувача - повністю передбачені ст. 388 ЦК України.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно із ст.ст. 150,155 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном.
Статтями 71,72 ЖК України передбачено випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня непроживання особи у приміщенні. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває термін тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не вимагає згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо вона не перевищила шести місяців. У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання його таким, що втратив право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець мають право звернутися з позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.
Наймач і члени його сім`ї не визнаються такими, що втратили право на жилу площу, на підставі ст. 71 Житлового Кодексу, якщо не винесено судове рішення за позовом наймодавця чи членів його сім`ї, які залишилися проживати у жилому приміщенні, а також колишніх і відсутніх, за якими зберігається право на користування жилою площею.
Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.
Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»: зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.
За змістом частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту моїх порушених прав.
Судом встановлено факт не проживання відповідачів: ОСОБА_2 - доньки позивача та ОСОБА_3 - зятя позивача, які з 2014 року і до сьогодні не проживають в житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить позивачу на праві власності, що підтверджується свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 від 13.05.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Могилою М.М., зареєстрованого в реєстрі за № 533, належить житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , і в якому відсутні будь-які особисті речі відповідачів, і які зареєстровані, але не проживають за вищевказаною адресою, що підтверджується довідкою (випискою з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) та актом обстеження житлово-побутових умов, чим перешкоджають їй вільно володіти, розпоряджатися та користуватися своєю власністю.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відповідачі втратили право користування житловим будинком з господарчими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 який належить позивачу на праві власності у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю відповідачів за місцем своєї реєстрації.
З наведених підстав суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.
Питання щодо розподілу судових витрат у виді судового збору в порядку ст. 141 ЦПК України, позивачем у позові не ставиться, а тому судом не розглядається.
Керуючись ст.ст. 3-7, 10-13, 18, 76-83, 95, 133, 174, 213, 228, 229, 241-246, 258, 259, 263-268, 272, 273 ЦПК України, ст.ст. 16, 319, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 9, 71, 72, 116 ЖК України, п.п. 33, 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд, -
Позовні вимоги задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 , 1969 року народження, та ОСОБА_3 , 1968 року народження, такими, що втратили право користування житловим будинком з господарчими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі якщо повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, строк на подання заяви про його перегляд може бути поновлено, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач має право оскаржити рішення суду шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його складення.
Головуючий: Є. М. Панасенко