ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/1895/20 Номер провадження 22-ц/814/87/22Головуючий у 1-й інстанції Павлійчук А. В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий суддя: Лобов О.А.

Судді: Дорош А.І., Триголов М.В.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Олійник Лілії Михайлівни, представника ОСОБА_1 , на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 25 серпня 2021 року (час ухвалення судового рішення не зазначений, дата виготовлення повного тексту рішення - 06 вересня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь у відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 2 451 грн 92 коп. та у відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини відповідача, його автомобіль отримав механічні ушкодження. Страхова компанія відповідача відшкодувала йому 4 596 грн 60 коп., однак згідно висновку експерта вартість матеріального збитку з урахуванням втрати товарної вартості становить 7 047 грн 52 коп. Отже, різниця між розміром страхової виплати і розміром матеріального збитку з урахуванням втрати товарної вартості має бути стягнута з відповідача як особи винної у дорожньо-транспортній пригоді.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 25 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі адвокат Олійник Л.М., представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги з посиланням на практику Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами зазначається, що суд першої інстанції неправильно застосував норми ст.1194 ЦК України.

Окрім того, суд першої інстанції критично віднісся до поданого письмового доказу - висновку експертного авто товарознавчого дослідження, проте не навів жодних мотивів.

Правом подачі відзиву учасники справи не скористалися.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 04 травня 2020 року у м.Глобине з вини ОСОБА_2 сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої був пошкоджений автомобіль, що належить ОСОБА_1 .

Постановою Глобинського районного суду Полтавської області від 27 травня 2020 року ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «СК «Провідна» (строк дії страхового полісу № 113740529 з 10.06.2019 року по 09.06.2020 року).

25 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «СК «Провідна» за отриманням страхового відшкодування. У цей же день представником ПрАТ «СК «Провідна» проведений огляд пошкодженого автомобіля, складений відповідний акт і визначений попередній розмір збитків у сумі 4 596 грн 60 коп., які сплачені ОСОБА_1 .

Згідно висновку експертного авто товарознавчого дослідження № 100-20 від 07 серпня 2020 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля, належного ОСОБА_1 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 04 травня 2020 року, становить 7 048 грн 52 коп., в тому числі ПДВ на запчастини та матеріали.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції у порушення вимог п.2 ч.4 ст.265 ЦПК України без наведення будь-яких мотивів критично віднісся до експертного автотоварознавчого висновку №100-20 від 07.08.2020 року. Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд першої інстанції виходив з відсутності належних і допустимих доказів у підтвердження таких вимог.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Частиною першою статті 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті третьої Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У разі якщо деліктні відносини поєднані з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або ЗУ від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 ЗУ від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц.

У постанові Верховного Суду від 09 липня 2021 року (справа №522/14085/19) у справі з подібними фактичними обставинами викладений правовий висновок, згідно якого відшкодування шкоди особою, яка завдала шкоду, можливе лише за умови, що згідно з Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

У справі, що розглянута судом першої інстанції, встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача (винної особи) була застрахована в ПрАТ «СК «Провідна».

Згідно страхового поліса № 113740529, який діяв з 10 червня 2019 року по 09 червня 2020 року включно, страховий ліміт у разі настання страхового випадку складав: за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, - 200 000 грн., за шкоду, заподіяну майну, - 100 000 грн. Франшиза - нуль гривень (а.с.56).

Оскільки визначений позивачем розмір шкоди, завданої його автомобілю, не перевищує ліміт відповідальності страховика - ПрАТ «СК «Провідна», то вимога про стягнення страхового відшкодування має бути пред`явлена саме до страховика, а не до винної особи (страхувальника).

ПрАТ «СК «Провідна» залучена до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог (а.с.92).

Відповідно до своїх повноважень, визначених зокрема ст.365, ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі вчиняти процесуальні дії, передбачені ст.51 ЦПК України.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17.

Отже, у задоволенні вимог про стягнення матеріальної шкоди в порядку ст.1194 ЦК України слід відмовити з мотивів, наведених вище, тобто у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача.

Відповідно до п.23.1 ст.23, ст.26-1, п.27.3 ст.27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язок страховика відшкодувати моральну шкоду обмежений двома випадками: у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я потерпілого, а також у зв`язку із смертю потерпілого (право на отримання відшкодування отримують чоловік (дружина), батьки (усиновлювачі) та діти (усиновлені) потерпілого).

Позивачем заявлена вимога про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок пошкодження його автомобіля, отже належним відповідачем за такою вимогою є винна особа (заподіював шкоди), тобто відповідач по справі.

Відповідно до положень статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, майном або в інший спосіб. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Потерпілий має право вимагати будь-яку компенсацію, проте суд керується ступенем доведеності нанесених моральних страждань, відповідністю розміру компенсації заподіяним стражданням.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач посилається на факт пошкодження його майна (автомобіля), протиправність дій відповідача, його поведінку після зіткнення, тривалість порушення прав позивача, що потягнуло зміни у нормальному ритмі життя, тощо.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої позивачу у результаті ДТП, апеляційний суд враховує форму вини заподіювача шкоди (непрямий умисел), характер і обсяг пошкоджень автомобіля позивача (ушкодження задньої правої двері), вартість відновлення автомобіля, своєчасне отримання позивачем страхового відшкодування, відсутність доказів про негативну умисну поведінку відповідача, а також щодо тривалості і характеру складнощів, перешкод у житті позивача, пов`язаних із пошкодженням автомобіля, неможливістю його використання.

Зважаючи на наведене і керуючись принципом справедливості, апеляційний суд визнає, що достатньою сумою для відновлення порушеного права позивача є 1 000 грн.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Пунктом третім ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог у разі часткового задоволення позову.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що, подаючи позовну заяву, ОСОБА_1 сплатив 840 грн. судового збору (а.с.43), подаючи апеляційну скаргу, сплатив 1 261,20 грн. (а.с.147).

Позовні вимоги задоволено на 13,42%.

Таким чином, ОСОБА_1 має право на стягнення з іншої сторони 840 + 1261,20 = 2 101,2 : 100 х 13,42 = 281,98 грн. витрат зі сплати судового збору.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч.1 п.2, ст. 376 ч.1 п.4, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Олійник Лілії Михайлівни, представника ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 25 серпня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення по суті заявлених вимог.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ) 1 000 (одну тисячу) гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити за недоведеністю.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 , рнокпп: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_4 , рнокпп: НОМЕР_2 ) 281,98 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2022 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді А.І. Дорош

В.М. Триголов