Справа № 697/1675/19
Провадження № 2/697/29/2022
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Льон О.М.

за участю секретаря с/з Чемерис Л.М.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому в м. Канів Черкаської області області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Любов Адамівна про визнання договору довічного утримання недійсним, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернувся у Канівський міськрайонний суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А., про визнання договору довічного утримання недійсним, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку. Свій позов обґрунтовує тим, що 12.01.2007 між ОСОБА_5 (відчужувачем) та ОСОБА_2 (набувачем) укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. Відповідно до п.1.1 та п.1.2 вказаного договору ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_2 отримав у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_5 на підставі договору про індивідуальне житлове будівництво від 17.12.1969. Пунктом 1.4 вказаного договору довічного утримання відчужувач стверджує, що на момент його укладення щодо вказаного будинку не укладалось будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами. Пунктами 2.1-2.2 вказаного договору визначено розмір та види матеріального забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись відчужувачу. Також у договорі сторони погодили, що у разі смерті відчужувача ОСОБА_5 у будинку має право довічно проживати його дружина ОСОБА_6 . Договір укладено за згодою на його укладення, наданою дружиною відчужувача - ОСОБА_6 у вигляді власноручної письмової заяви від 12.01.2007, посвідченої нотаріально. У 2016 році помер ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина ОСОБА_6 . Вказує, що він ( ОСОБА_4 ) є внучатим двоюрідним племінником ОСОБА_6 та 12.03.2019 звернувся до нотаріуса для оформлення спадщини після її смерті у встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини. Житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який є предметом договору довічного утримання (догляду) від 12.01.2007, укладеним між ОСОБА_5 (відчужувачем) та ОСОБА_2 (набувачем), на час укладення вказаного договору знаходився у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . На момент укладення зазначеного договору утримання (догляду), подружжям Кожухарів частки вказаного житлового будинку з надвірними спорудами не були визначені та виділені в натурі, не було визначено порядку користування цим майном. Між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 якнайменше до 12.01.2017 договори виділу нерухомого майна зі складу усього майна подружжя, поділу майна подружжя, порядку користування майном спільної сумісної власності подружжя не укладалися. Отже, ОСОБА_5 уклав договір, предметом якого є спільна сумісна власність подружжя, а не частка ОСОБА_7 у спільному майні, яка взагалі не визначена, не виділена в натурі, порядок користування спільним майном подружжя не встановлений, тому договір довічного утримання (догляду) порушує права співвласника майна подружжя ОСОБА_6 та в зв`язку з недотриманням вимог ст. 67 СК України, ст. 747 ЦК України є недійним в момент його укладення. Про порушення свого права ОСОБА_4 дізнався 12.03.2019, коли це право по своїй суті виникло.

Просить суд визнати недійсним договір довічного утримання (догляду) від 12.07.2007 укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та зареєстрований в реєстрі за № 1-96; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; судові витрати стягнути з відповідача на користь позивача.

25.09.2019 від відповідача та представника відповідача надійшов відзив проти позову, в якому вони позовні вимоги позивача вважають необґрунтованими. Також вказали, що обставини, які підтверджують родинні стосунки позивача з ОСОБА_6 не підтверджуються належними та допустимими доказами, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки відсутні докази про наявне порушене майнове право позивача. Позивач стверджує, що ОСОБА_5 мав право укладати оспорюваний договір та передавати у власність відповідачу лише 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , оскільки він був власником лише 1/2 частини вказаного будинку. Такі твердження позивача є надуманими та несправедливими. 12.01.2007 між ОСОБА_5 (відчужувач) та ОСОБА_2 (набувач) був укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 1-98. Згода на укладення договору довічного утримання була надана його дружиною ОСОБА_6 , що підтверджується письмовою заявою від 12.01.2007 в якій вона вказала, що укладення даного договору відповідає інтересам сім`ї та погодилась із тим, щоб умови договору довічного утримання визначались її чоловіком самостійно. Справжність підпису в заяві ОСОБА_6 засвідчила державний нотаріус Шатило Л.А., що зареєстровано в реєстрі за № 1-96. Згідно свідоцтва про смерть, виданого 24.12.2005 відділом ДРАЦС по місту Каневу Канівського міськрайонного управління юстиції вбачається, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Канів, у зв`язку з чим, відповідно до ч.2 ст. 755 ЦК України дія договору довічного утримання припинена. Відповідач з часу укладення договору довічного утримання повністю виконував його умови як щодо утримання, харчування, догляду, необхідної допомоги, так і щодо матеріального забезпечення, а також здійснив поховання ОСОБА_5 . Договір довічного утримання за своєю правовою природою є відплатним. За цим договором набувач отримує у власність майно, вартість якого на момент укладення договору, є відома. Як видно із п.1.5 договору довічного утримання, вартість будинку склала 35251,00 грн. А згідно п.2.1 цього договору матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись відчужувачу ( ОСОБА_5 ) оцінено сторонами в сумі однієї мінімальної заробітної плати. Натомість вартісний показник утримання, що буде надаватися набувачем відчужувану за договором, точно не буде відомим та визначеним, оскільки не можна визначити строк дії договору. При цьому, на момент його укладення не можна визначити, що буде більшим вартість житла чи остаточна вартість зустрічного надання, у зв`язку з тим, що невідомий період життя відчужувача. У даному випадку період дії договору довічного утримання січень 2007 року грудень 2015 року, тобто до смерті ОСОБА_5 склав майже вісім років, що дає підстави зробити висновок про те, що вартість надання є більшою за вартість майна, отриманого набувачем. На час укладення договору довічного, ОСОБА_5 був єдиним власником нерухомого майна, яке він передав набувачеві, оскільки договір про індивідуальне житлове будівництво, посвідчено 17.12.1969 Канівською державною нотаріальною конторою за реєстром № -1285 та зареєстровано в Канівському виробничому відділі Черкаського обласного БТІ за реєстром № -2397 від 10.09.1980 недійсним не визнано. Відповідач повністю виконував обов`язки щодо утримання ОСОБА_5 , вартість якого є більшою за вартість набутого майна, договір утримання припинився 23.12.2015, внаслідок смерті відчужувача, у зв`язку з чим вважається виконаним в повному обсязі, що свідчить про добросовісне набуття ОСОБА_2 права власності на майно: житловий будинок АДРЕСА_2 . Відповідно до ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не замінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, тобто після укладення 12.01.2007 договору довічного утримання між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , про його існування було достовірно відомо ОСОБА_6 ще у січні 2007 року, що підтверджується змістом її заяви від 12.01.2007 про надання згоди на укладення спірного договору довічного утримання. Тому строки звернення ОСОБА_6 до суду підлягають обчисленню так само, як і для ОСОБА_4 , а саме з 13.01.2007. Позивач та ОСОБА_6 достовірно знали з часу укладення договору довічного утримання, що будинок по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 . У зв`язку з цією обставиною просить суд застосувати до позовних вимог позивача про визнання договору довічного утримання недійсним сплив позовної давності та в задоволенні позовних вимог відмовити. До того ж позивач уже звертався до суду з аналогічним позовом, однак у задоволенні позовних вимог про визнання договору довічного утримання від 12.01.2007 недійсним було відмовлено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. У зв`язку з викладеним просить суд відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 ; застосувати до позовних вимог позивача про визнання договору довічного утримання недійсним сплив позовної давності та в задоволенні позовних вимог відмовити; у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_4 застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені ч.1 ст. 216 ЦК України; стягнути з позивача на користь відповідача понесені ним судові витрати.

14.01.2020 від представника позивача надійшло заперечення на відзив проти позову в якому зазначив, що позовні вимоги є цілком законними та обґрунтованими. Зазначає, що про порушене право на спадкове майно, яке неможливо отримати, так як воно було відчужене на підставі оспорюваного договору довічного утримання, позивач дізнався лише після відкриття спадщини і з`ясування обставин справи. Щодо застосування строків позовної давності, вказав, що перебіг трирічного строку позовної давності у відповідності до ч.1 ст. 256 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про факт укладення оспорюваного договору довічного утримання (догляду) ОСОБА_4 дізнався ще у січні 2016 року, коли був представником позивача у справі № 697/108/16-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним, однак на той час зазначеним договором не порушувалися будь-які права ОСОБА_4 . Лише після його звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , він вважається таким, що прийняв спадщину. Саме після вказаного звернення у спадкових відносинах починають застосовуватися приписи книги шостої ЦК України, зокрема, ст. 1218 ЦК України, яка наділяє ОСОБА_4 правом успадкувати увесь склад спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_6 . Враховуючи те, що оспорюваний договір позбавив спадкодавця ОСОБА_6 частки майна у спільній сумісній власності, яку спадкоємець ОСОБА_4 не може успадкувати в силу дійсності договору довічного утримання, на підставі якого проведена реєстрація права власності майна, зазначеного в предметі договору, на ОСОБА_2 , порушене право ОСОБА_4 почалось з моменту прийняття ОСОБА_4 спадщини після смерті ОСОБА_6 , тобто ІНФОРМАЦІЯ_3 . Перебіг позовної давності для звернення до суду ОСОБА_4 з позовом про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним починається з моменту порушеного права ОСОБА_4 . Той факт, що ОСОБА_4 дізнався про укладення оспорюваного договору у січні 2016 року не може братися до уваги, як початкова точка відліку трирічного строку позовної давності, оскільки на той час договір довічного утримання не порушував права ОСОБА_4 . Тому просить суд визнати причини пропуску ОСОБА_4 строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити даний строк; визнати недійсним договір довічного утримання (догляду) від 12.07.2017 укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за № 1-96; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; та визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; судові витрати стягнути з відповідача на користь позивача.

В ході розгляду справи проведено наступні процесуальні дії:

Ухвалою судді Канівського міськрайонного суду Русакова Г.С. від 19.07.2019 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 02.10.2019.

Ухвалою суду від 02.10.2019 задоволено клопотання представника відповідача та витребувано докази.

Ухвалою суду від 11.03.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті на 03.04.2020.

Відповідно до п.2.3 підпункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, розпорядження Канівського міськрайонного суду Черкаської області № 258 від 16.04.2020, у зв`язку із припиненням повноважень судді Русакова Г.С. та з метою недопущення порушення строку розгляду справи, 16.04.2020 було проведено повторний автоматичний розподіл справи.

Згідно протоколу про повторний авторозподіл, справу передано для подальшого розгляду судді Льон О.М., після чого ухвалою судді від 08.05.2020 дану справу прийнято до провадження та призначено справу до розгляду по суті на 11.06.2020.

У судове засідання позивач ОСОБА_4 не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, у попередньому судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити.

Представник позивача адвокат Бовшик М.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві та запереченні проти відзиву, просив задовольнити позов. Також заявив, що після ухвалення судом рішення по даній справі будуть подані відповідні докази понесення позивачем судових витрат.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні.

Представник відповідача адвокат Мосійчук В.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, які викладені у відзиві, просив застосувати до позовних вимог позивача про визнання договору довічного утримання недійсним сплив позовної давності та в задоволенні позовних вимог відмовити; у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_4 застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені ч.1 ст. 216 ЦК України; стягнути з позивача на користь відповідача понесені ним судові витрати.

Третя особа - державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. в судовому засіданні позовні вимоги не підтримала, вважає їх незаконними та необгрунтованими. Пояснила, що позивач ОСОБА_4 звернувся до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , як її внучатий двоюрідний племінник, але не надав жодних документів, які підтверджують його родинні відносини з спадкодавцем ОСОБА_6 , тому він не є спадкоємцем, відповідно і свідоцтво про право на спадщину йому не видане. На час укладення оспорюваного договору довічного утримання 12.01.2007, житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_5 , який був титульним власником, із спільної сумісної власності подружжя Кожухарів свої частки не визначали та не встановлювали порядок їх користування. При укладенні вказаного договору нотаріус їм пояснила, що в ОСОБА_6 є право на 1/2 частину будинковолодіння і в разі її волевиявлення виділити частку, це було б виконано. Згода на укладення договору довічного утримання надавалась його дружиною ОСОБА_6 письмово та нотаріально посвідчена. Договір був оплатний, ним було передбачено матеріальне забезпечення відчужувача та право його дружини ОСОБА_6 довічно проживати у будинку. За вказаних обставин вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність жилий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ч.2 ст. 747 ЦК України якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном.

Статтею 748 ЦК України зазначено, що набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказані правові висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Згідно роз`яснень, наведених у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Судом встановлено, що 12.01.2007 між ОСОБА_5 (відчужувачем) та ОСОБА_2 (набувачем) був укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 1-98 (а.с.15-16).

У преамбулі вказаного вище договору вказано, що його сторони, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними договір (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину) уклали договір довічного утримання (догляду).

Відповідно до пунктів 1.1 та 1.2 вказаного договору ОСОБА_5 передав, а відповідач ОСОБА_2 отримав у власність житловий будинок з надвірними спорудами, розташований на земельній ділянці площею 535 кв.м. у АДРЕСА_1 .

Пунктом 1.3 вказаного договору передбачено, що вказаний житловий будинок належить відчужувачу ( ОСОБА_5 ) на підставі договору про індивідуальне житлове будівництво, посвідчене 17.12.1969 Канівською державною нотаріальною конторою за реєстром №-1285 та зареєстровано в Канівському виробничому відділі Черкаського обласного БТІ за реєстром №-2397 від 10.09.1980.

Пунктом 1.4. вказагого договору відчужувач стверджує, що на момент укладення договору довічного утримання щодо вказаного будинку не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами. Треті особи не мають права на будинок.

Пунктом 2.1-2.2 вказаного договору передбачено, що матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись відчужувачу оцінюється сторонами в сумі однієї мінімальної заробітної плати. Утримання визначається сторонами у вигляді: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному будинку; забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням); надання побутових послуг; забезпечення належними лікувальними засобами.

Пунктом 3.2.3 вказаного договору визначено, що сторони домовились, що у разі смерті відчужувача, тобто ОСОБА_5 , набувач надає право довічного проживання у будинку, який відчужується за цим договором ОСОБА_6 .

Згідно п.4.8 договору зазначено, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей Договір не носить характеру уявного чи удаваного правочину.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 24.12.2015 (а.с.47).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 11.03.2019 (а.с.18).

З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_6 заведена приватним нотаріусом Лагутінською Є.П. 12.03.2019 (а.с.19).

Згідно із ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності, зокрема, на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду, земельну ділянку.

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно до положень ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Представник позивача посилається на те, що ОСОБА_4 звернувся з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , проте доказів прийняття спадщини в суді не надав, як і не надав доказів того, що позивач є спадкоємцем померлої ОСОБА_6 (родинні відносини не підтверджено), тобто не надано доказів порушення майнових права позивача.

Згідно ст. 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.1-3 ст. 65 Сімейного Кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її ( його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згода на укладення договору довічного утримання була надана дружиною відчужувача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , що підтверджується письмовою заявою від 12.01.2007 в якій вона вказала, що укладення даного договору відповідає інтересам сім`ї та погодилась із тим, що умови договору довічного утримання визначались її чоловіком самостійно. Справжність підпису в заяві ОСОБА_6 засвідчила державний нотаріус Шатило Л.А., що зареєстровано в реєстрі за № 1-96 (а.с.17).

Даний факт в судовому засіданні було підтверджено державним нотаріусом Шатило Л.А., яка також наголосила, що роз`яснювала подружжю Кожухарів про можливість поділу будинку та право дружини на 1/2 частину даного будинку, проте вони не виявили бажання здійснювати поділ будинку чи виділяти частини кожного.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області № 22ц/793/1097/17 від 11.05.2017 (а.с.51-53) апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15.03.2017 скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору довічного утримання відмовлено та стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу 5440,00 грн.

Приймаючи дане рішення апеляційний суд виходив з тих підстав, що ОСОБА_6 не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку при укладенні договору довічного утримання, тому колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про відмову в задоволенні позову в зв`язку з його недоведеністю.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, вже розглядалося питання недійсності договору довічного утримання з даних підстав, суд не вбачає підстав перевіряти волю осіб при укладенні вказаного договору довічного утримання.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Таким чином в судовому засіданні позивач та його представник не довели належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на порушення майнового права ОСОБА_4 на спадкування після смерті ОСОБА_6 на підтвердження своїх вимог про визнання договору довічного утримання недійсним, тому суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. про визнання договору довічного утримання недійсним не підлягає до задоволення.

Позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності відповідача ОСОБА_2 на спірний житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та визнання за позивачем ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку з надвірними спорудами є похідними від основної вимоги, тому в задоволенні даних вимог слід відмовити.

Щодо клопотання представника відповідача про застосування позовної давності суд зазначає наступне.

Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є самостійною підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Оскільки в судовому засіданні не доведено підстав для визнання спірного договору довічного утримання недійсним, тому суд не вбачає підстав для застосування позовної давності.

Вирішуючи питання судових витрат суд прийшов до наступного висновку.

Судові витрати підлягають розподілу згідно вимог ст. 141 ЦПК України.

Відповідно ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 910/15357/17, додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі №826/841/17 зазначив, що суд може зменшити суму судових витрат не тільки за клопотанням іншої сторони судового провадження, а і самостійно з посиланням на приписи процесуального законодавства та практику Європейського суду з прав людини.

Судом встановлено, що 20.09.2019 між адвокатом Мосійчуком В.М. та Зінченком В.І. було укладено договір про надання правової (правничої) допомоги, в додатку до якого зазначено обсяг та форми надання правової допомоги та визначено, що година робочого часу адвоката складає 50% від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається з розрахунку суми гонорару за надану правову (правничу) допомогу від 02.07.2021, ним були виконані наступні роботи:

- ознайомлення, вивчення та правовий аналіз позовної заяви з додатками, матеріалів справи 2 год. 2270 грн.;

- підготовка процесуальних документів: відзив проти позову. Підготовка запитань до учасників справи. Підготовка промови в дебатах 5 год. 5675 грн.;

- участь в судовому засіданні 2 год. 2270 грн.

Дослідивши надані докази на підтвердження витрати на професійну правничу допомогу адвоката, суд вважає, що заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу має необґрунтовано завищену вартість. Таким чином, судом встановлена неспівмірність заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу, складності справи та фактично виконаними адвокатом робіт (наданих послуг),

Виходячи із встановленої реальності участі адвоката та її необхідності, а також з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу та беручи до уваги задекларовані в п.6 ч.3 ст. 2 ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу до 5675,00 грн. ( 2270х50%х2), які можна вважати необхідними для відповідача, який був змушений до залучення професійної допомоги адвоката.

Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Любов Адамівна про визнання договору довічного утримання недійсним, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючого в АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживаючого в АДРЕСА_4 , витрати на правову допомогу в розмірі 5675,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення буде складено 04.02.2022.

Головуючий О . М . Льон