Єдиний унікальний номер 725/7188/21
Номер провадження 2/725/1240/21
31.01.2022 року Першотравневий районний суд м.Чернівців
головуючої судді Піхало Н. В.
за участю секретаря судового засідання Соник А.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилались на те, що йому на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі окрім нього зареєстровані також відповідачі.
Вказував на те, що відповідачі більше п`яти років не проживають у належній йому квартирі, не оплачують комунальні послуги, не оплачують витрати на утримання житла, та не беруть участі у спільному побуті. Натомість факт їхньої реєстрації за адресою належної йому квартири чинить перешкоди у користуванні його власністю. Також вказав, що відповідачі виїхали за межі території України на постійне місце проживання.
Крім того, підтвердженням не проживання відповідачів в квартирі також є акт №82 від 30 червня 2021 року, виданий дирекцією ТОВ «Єврокомунбуд», який підтверджує, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації станом на 30 червня 2021 року, більше 5 - ти років.
На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартири АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, однак у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у його відсутності.
Відповідно до вимог ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, повідомлялися судом належним чином про час та місце розгляду справи, зокрема шляхом розміщення оголошення на сайті, однак, про причини своєї неявки суд не повідомили та не направили відповідного мотивованого клопотання про розгляд справи без їх участі або про відкладення розгляду справи тощо.
Представник третьої особи служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не з`явився, однак у матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи у його відсутності, а також при прийнятті рішення по справі просив врахувати інтереси дітей.
Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.
Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Так, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
При цьому, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивач звертаючись до суду із вищевказаним позовом, вказуючи на те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі більше 5-ти років, однак реєстрація їх місця проживання чинить йому перешкоди у користуванні належним йому на праві власності майном, просив визнати їх такими, що втратили прав користування квартирою.
Так, права власника жилого приміщення визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною 1 ст. 391 цього ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.11).
При цьому, у спірній квартирі зареєстровано паво приживання позивача.
Окрім позивача у належній йому на праві спільної часткової власності квартирі зареєстровані також відповідачі, що підтверджується довідкою про склад осіб, місце проживання яких зареєстроване у житловому приміщенні від 29.06.2021 року.(а.с.17).
Разом з тим, відповідно до акту від 30 червня 2021 року, виданого дирекцією ТОВ «Єврокомунбуд» відповідачі не проживають за місцем реєстрації станом на 30 червня 2021 року більше 5 - ти років (а.с.16).
Так, відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За положеннями частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
При цьому згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відсутність члена сім`ї понад рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.
При цьому, за чинним житловим законодавством, зокрема відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Таким чином, необхідною умовою виникнення сервітутного права на користування житлом є спільне проживання членів сім`ї з власником житла та ведення спільного господарства.
Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Разом з тим, з наданих суду доказів та не спростованих відповідачами, убачається, що останні понад один рік відсутні за місцем реєстрації, у спірній квартирі не проживають та не несуть витрат на його утримання, що є підставою для визнання їх такими , що втратили право користування квартирою.
Однак, як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 є малолітніми та неповнолітніми особами.
А отже, визнаючи малолітніх та неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням з тих підстав, що останні не проживають за зареєстрованим місцем проживання у належній позивачу квартирі без поважних причин понад один рік, слід звернути увагу на наступне.
Так, положеннями статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Однак дитина, зважаючи на вищевказані вимоги закону, позбавлена можливості самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.
Крім того, відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).
Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
Крім того, позбавлення дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише у разі наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, який в матеріалах справи відсутній й відповідно позивач не звертався до органу опіки та піклування для вирішення даного питання, а також сторонами не було заявлено будь-яких клопотань щодо витребування такого дозволу тощо.
За таких обставин, суд враховуючи вищевказані вимоги закону та обставини справи, зокрема те, що ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 є малолітніми та неповнолітніми особами, та не проживають у квартирі, оскільки в силу свого віку проживають в житлі за місцем проживання законних представників (батьків), вимоги про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, задоволенню не підлягають, оскільки як вже зазначалося малолітня та неповнолітня дитина не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом.
Також слід зазначити, що статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Таким чином, пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Одночасно з вищевказаним, права власника захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
Крім того, ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла або позбавлення права на житло без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Таким чином, у даних правовідносинах сторін необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР, а також на баланс інтересів сторін спору ( ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого Протоколу).
Як встановлено судом, ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 є малолітніми та неповнолітніми особами та є внуками позивача, у квартирі значаться лише зареєстрованими, однак у квартирі не проживають тривалий час з причин , що вони виїхали за межі території України на постійне місце проживання разом із батьками, й відповідно з огляду на баланс інтересів між сторонами, зокрема в частині захисту права на житло, та відсутність доказів фактичного чинення перешкод позивачу у користуванні своєю власністю, суд приходить висновку, що не проживання ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 у квартирі не чинить будь-яких перешкод позивачу як власнику квартири щодо проживання у квартирі й фактично не позбавляє його права користування власною нерухомістю.
Враховуючи вищевказані вимоги закону, підстави для задоволення позову в частині визнання малолітніх та неповнолітніх ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщення, а саме квартирою АДРЕСА_2 відсутні.
Разом з тим, зважаючи на те, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . ОСОБА_6 у спірній квартирі не проживають більше 5-ти років, не несуть витрат на її утримання та оплату комунальних послуг, а також не надали доказів на підтвердження поважності причин не проживання у квартирі й відповідно їх реєстрація чинить перешкоди позивачу у користуванні квартирою, позов в цій частині вимог підлягає задоволенню.
Крім того, ч.1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку із цим, суд вважає, що з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім у зв`язку із зверненням до суду з даним позовом.
На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України, ст. 391, 405 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 76, 77, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -
Позов задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .
В іншій частині позову - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 908 грн. судового збору в рівних частках з кожної.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Чернівецького апеляційного суду через Першотравневий районний суд м. Чернівці відповідно до вимог п. 15.5 Розділу ХІІІ ЦПК України або в той самий строк безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало