ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/15167/21

Провадження № 22-ц/4820/277/22

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І., секретар судового засідання Філіпчук О.В.

за участю: учасників справи та представників учасників справи

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 листопада 2021 року (суддя Продан Б.Г.).

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи та представників учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , яку вона набула у власність на підставі договору купівлі-продажу від 21.06.2016. Одразу після придбання квартири вона та її чоловік зареєстрували своє місце проживання за вказаною адресою.

З червня 2017 року у належній позивачу квартирі за згоди останньої було здійснено реєстрацію місця проживання її батька ОСОБА_2 , оскільки виникла необхідність в отриманні пенсії на території України з РФ.

10.11.2017 батько зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 та одразу після цього забрав свої речі з дому та переїхав на постійне місце проживання до своєї дружини у с. Кальна Деражнянського району Хмельницької області.

Таким чином, з листопада 2017 року відповідач не проживає у належній їй квартирі, наявність його реєстрації у квартирі створює позивачу перешкоди в користуванні і розпорядженні майном, оскільки вона самостійно здійснює оплату комунальних послуг, відповідач витрат по утриманню квартири не несе, відмовляється знятись з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Вважає оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим. Вважає, що суд помилково встановив обставини щодо умисної зміни нею замків в квартиру в період хвороби відповідача та чинення нею перешкод у доступі до квартири, оскільки не з`ясував, якими доказами ці обставини підтверджуються. Вказує, що судом не було взято до уваги її пояснення про те, що відповідач одразу після реєстрації місця проживання в належній їй на праві власності квартирі одружився та переїхав на постійне місце проживання до своєї дружини, участі в утриманні належного позивачу житла не брав. Суд не з`ясував, де фактично проживає відповідач і чому він не вживає заходів для зняття реєстрації місця проживання у її квартирі. Крім того, як зазначає скаржник, судом залишено поза увагою наявну в матеріалах справи довідку СДОП ВП ХРУП від 29.03.2021, якою встановлено факт непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі близько чотирьох років, та акт № 191 «Про підтвердження місця проживання фізичної особи», в якому сусіди також підтвердили факт непроживання відповідача в квартирі АДРЕСА_1 з 2018 року. Вважає, що при вжитті судом заходів у вигляді виселення буде дотримано баланс інтересів сторін і не створить надмірний тягар для ОСОБА_2 , оскільки він має інше постійне місце проживання.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 . Вважає, що зазначені в апеляційній скарзі пояснення та аргументи необґрунтованими і такими, що суперечать чинному законодавству України. При цьому, до відзиву долучив копію листа-заяви від 19.11.2021, копію рекомендованого повідомлення про отримання, копії довіреностей від 24.06.2020 та 20.05.2021, копію довідки від 08.04.2015, проте, клопотання про їх долучення до матеріалів справи, як письмових доказів, не заявляв. А тому, апеляційним судом, відповідно ст. 367 ЦПК України, такі докази не приймаються до уваги та не досліджуються.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 7-10).

Відповідач ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 (а.с. 11-12).

Згідно з довідкою № Ш-03-25977 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, у квартирі АДРЕСА_1 з 30.06.2016 зареєстроване місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 21.07.2016 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 21.07.2016 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 23.06.2017 зареєстровано місце проживання відповідача ОСОБА_2 (а.с. 13).

В період з 03.11.2017 по 26.12.2019 відповідач ОСОБА_2 працював у ДП Міністерства оборони України «Українська дорожньо-транспортна компанія «ВОЄНКОНВЕРС-43» (м. Хмельницький) (а.с. 66).

10.11.2017 зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 14).

З пояснень сторін та матеріалів справи також встановлено, що у зв`язку з характером роботи у ДП МОУ Українська дорожньо-транспортна компанія «ВОЄНКОНВЕРС-43» відповідач періодично з`являвся та ночував у квартирі АДРЕСА_1 .

Крім того, учасниками справи в суді першої інстанції визнався той факт, що у березні 2021 року позивачем було замінено вхідні двері до квартири АДРЕСА_1 , та у відповідача відсутні ключі від замка нових вхідних дверей.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У частині першій статті 156 ЖК УРСР передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 405 ЦК України певною мірою врегульовано правовідносини власника житла з колишніми членами його сім`ї, зокрема визначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із вказаною нормою при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач унаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Отже, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, суд першої інстанції правильно вставив, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів того, що відповідач без поважних причин більше ніж рік не проживає за місцем реєстрації місця проживання, що він втратив інтерес до квартири, а тому дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою.

При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано не було взято до уваги акт № 191 про підтвердження місця непроживання фізичної особи, оскільки такий не є належним та допустимим доказом, в розумінні ст. ст. 77-78 ЦПК України, непроживання відповідача у належній позивачці квартирі з 2018 року без поважних причин (а.с. 16).

Частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про наявність у відповідача іншого постійного місця проживання та право користування ним є необґрунтованими та недоведеними.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на відсутність ініціативи відповідача утримувати квартиру, оскільки спір між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах може бути вирішено в судовому порядку, і не слугує підставою для визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай