ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/25/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/4646/21 Категорія: 305010000 Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
СуддіСіренко Ю.В., Гончар Н.І.
секретар Зінченко Ю.О.

учасники справи:

позивач (скаржник) ОСОБА_1 ,
відповідач військової частини НОМЕР_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24.12.2021 (повний текст складено 24.12.2021, суддя в суді першої інстанції Годік Л.С.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

у листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, яким просив стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в сумі 480000,00 грн., мотивуючи про те, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 у справі №240/230/21, яке набрало законної сили після перегляду в апеляційному порядку, встановлено факт неналежного розрахунку військової частини НОМЕР_1 з ОСОБА_1 в частині ненарахування та невиплати позивачу, який на той час проходив військову службу, грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 19.03.2015 до 03.04.2019. Невиплатою заробітної плати на протязі 80 місяців позивачу була завдана моральна шкода в розмірі 480000 грн. (за кожен місяць порушення права на вчасну виплату заробітної плати має бути стягнуто мінімальну заробітну плату в сумі 6000,00 грн.). моральні страждання позивача полягали в спричиненому йому тяжкому психологічному шоці у момент, коли він дізнався про звільнення; в переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності дій та тверджень відповідача, що передували невиконання ним своїх зобов`язань; у нехтуванні відповідачем його законних прав на відпустку та заробітну плату; у незаконності дій відповідача щодо невиконання умов договору стосовно оплати праці, починаючи з грудня 2016 по дату його звільнення.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24.12.2021 в задоволенні позову відмовлено з посиланням на те, що позивач не довів наявність у нього моральної шкоди з вини відповідача.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав 30.12.2021 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та новим рішенням задовольнити позовні вимоги у справі. В обґрунтування вказано на те, що протиправність невиплати відповідачем частини заробітної плати позивачу встановлена відповідними рішеннями адміністративних судів. У світлі практики ЄСПЛ та ВС порушення прав працівника на отримання заробітної плати спричиняє наявність в нього моральної шкоди, яка може бути компенсованою.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді командира відділення десантно-штурмового взводу 2 десантно- штурмової роти з 15.10.2010 по 03.04.2019. В/ч НОМЕР_2 входить до складу в/ч НОМЕР_1 (95 окрема десантно-штурмова бригада).
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 у справі №240/230/21 визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 та в/ч НОМЕР_3 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 19.03.2015 до 03.04.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та індексації грошового забезпечення за період з 15.10.2015 до 03.04.2019; зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористанні календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 19.03.2015 до 03.04.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та індексацію грошового забезпечення за період з 15.10.2015 до 03.04.2019.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021 рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 залишено без змін.
Недотримання відповідачем вимог трудового законодавства в частині виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, призвело до завдання йому моральних страждань, для компенсації яких заявлено позовні вимоги в цій справі про відшкодування моральної шкоди.
Моральна шкода обумовлюється тим, що позивач зазнав страждань, коли дізнався про своє звільнення; відчував сильні переживання з приводу розуміння незаконності дій відповідача щодо невиплати йому складової заробітної плати, а також щодо невиконання роботодавцем умов трудового договору стосовно оплати праці.
Правовідносини між сторонами у справі, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються такими правовими нормами.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Так підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.
У пункті 13 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5, 13 ЦПК України).
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.
Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.
За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі (у даному випадку це рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 у справі №240/230/21), та згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Зазначена актуальна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 25.04.2012 у справі №6-23цс12. Її також підтримано практикою ВС у справі №640/14909/16ц постанова від 19.12.2018.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не доведено факту заподіяння йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди.
В цій частині апеляційні доводи скаржника заслуговують на увагу.
На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, апеляційний суд констатує факт порушення законних прав позивача, який полягає у незаконній невиплаті позивачу, як працівнику, грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та поновлення порушеного права, зокрема, у спосіб звернення до адміністративного суду та до суду загальної юрисдикції в даній справі.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, апеляційний суд врахувавши конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та вважає справедливим визначити суму компенсації у розмірі 5 000,00 грн.
Апеляційний суд не може погодитися з доводами позивача у справі про те, що розмір відшкодування завданої йому моральної шкоди має визначатися, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць невиплати відповідної грошової компенсації, адже нормами законодавства не передбачено зв`язку між величиною мінімальної заробітної плати та розміром відшкодуванням особі її моральних страждань, які виникли з вини іншого учасника правовідносин. Апеляційний суд вважає, що вказана позивачем сума не буде належним чином відповідати вимогам розумності та справедливості, у тому числі, враховуючи факт відновлення його прав рішенням суду в адміністративній справі, в якій вирішувалося питання про виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки та розмір відповідних виплат.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24.12.2021 у даній справі слід скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та прийняти постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Також на підставі ст.141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог на 1,04% (пропорційно до задоволеної частки та у зв`язку з тим, що позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», як учасника бойових дій) з відповідача на користь державного бюджету слід стягнути 480000,00 грн. * 1% * 1,04% = 49,92 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 49,92 грн. * 150% = 74,88 грн. за перегляд справи апеляційним судом, а всього 124,80 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24.12.2021 (повний текст складено 24.12.2021, суддя в суді першої інстанції Годік Л.С.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про відшкодування моральної шкоди скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 5000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.
У решті позовні вимоги у справі залишити без задоволення.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь державного бюджету 124,80 грн. судового збору за розгляд справи судам першої та апеляційної інстанцій.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 15.02.2022.

Суддя-доповідач

Судді