Справа №461/6152/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2022 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова, у складі:

головуючого судді Фролової Л.Д.,

при секретарі судового засідання Бараняку В.В.

розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Ткачук Г.І., приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В., П`ятої Львівської державної нотаріальної контори про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ :

Позовні вимоги.

Позивач звернулася до суду з відповідним позовом до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача,- приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Ткачук Г.І., приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В., П`ятої Львівської державної нотаріальної контори. Свої вимоги мотивувала тим, що померлий ОСОБА_3 , при житті заповів їй все своє майно. Однак, отримати майно останнього вона не може, оскільки при життійого матір - ОСОБА_4 , уклала спірний заповіт, яким все своє майно заповіла сторонній людині - ОСОБА_2 , з якою вона не перебувала у сімейних стосунках, та яка не мала до неї жодного відношення. В тому числі померла матір заповіла 1/2 частку квартири відповідачу, яка належить ОСОБА_3 , як правонаступнику. Зазначила, що при житті ОСОБА_3 вживав заходи щодо оспорення заповіту матері і звертався до суду з аналогічним позовом про визнання заповіту ОСОБА_4 - недійсним. Однак ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 помер, а тому позов було залишено судом без розгляду.

Повідомила суду, що спірний заповіт ОСОБА_4 уклала на відповідача, оскільки не усвідомлювала та не могла усвідомлювати значення своїх дій, через наявність психічного захворювання.Вказане також підтверджується розбіжностями у складеному заповіті. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням змінених позовних вимог просить суд:

-визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , складений на користь ОСОБА_2 ;

-визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_2 ;

-визнати за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Рух справи в суді.

05 вересня 2017 року в провадження Галицького районного суду м. Львова надійшли матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Львівського міського нотаріальногоокругу Ткачук Г.І., приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В., П`ятої Львівської державної нотаріальної контори про визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа надійшла в провадження судді Є.Д. Лялюка, яким 27 вересня 2017 року відкрито провадження.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 06 лютого 2017 року, накладено арешт на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_4 , згідно свідоцтва про право власності та заборону вчиняти будь-які нотаріальні дії.

26 січня 2018 року, ухвалою суду скасовано арешт, накладений ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 06.02.2017 р. в забезпечення позову на частку квартири АДРЕСА_1 та скасовано заборону вчиняти будь - які нотаріальні дії. Апеляційним судом Львівської області ухвалою від 07 травня 2018 року було повернуто апеляційну скаргу на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 26 січня 2018 року.

Ухвалою суду від 10 липня 2018 року зобов`язано КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» надати до Галицького районного суду м.Львова оригінал медичної карти ОСОБА_4 до 13.09.2018 року.

Ухвалою суду від13 вересня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про зупинення провадження по справі та накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 ,- відмовлено.

03 жовтня 2018 року, -призначено по справі посмертну судово психіатричну експертизу.Провадження у справі, на час проведення експертиз зупинено.

22 жовтня 2018 року було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку з закінченням терміну повноважень судді Є.Д. Лялюка, відповідно до розпорядження №115 від22.10.2018 року. Відтак, справа надійшла в провадження судді Л.Д. Фролової.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 18 лютого 2019 року, суддею Л.Д. Фроловою було прийнято до провадження справу.

04 грудня 2019 року, до суду надійшов лист комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», з якого вбачається, що вивчивши матеріали справи, з`ясовано, що у них недостатньо інформації для проведення судово-психіатричної експертизи та надання відповідей на поставлені судом конкретні питання. З точки зору інформативності наявна лише медична документація (за три роки до вчинення правочину). Однак відсутні покази сторін, свідків, нотаріуса про особливості поведінки ОСОБА_4 , що унеможливлює повноцінний експертний аналіз ситуації для встановлення психічного стану та можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у юридично значимий період часу складання заповіту. У зв`язку із чим матеріали цивільної справи було повернуто до суду без виконання експертизи.

06 грудня 2019 року, суддею Л.Д . Фроловою було винесено ухвалу про відмову в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 про забезпечення позову у справі. Крім того, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2020 року, клопотання позивача ОСОБА_1 про призначення експертизи - задоволено. Призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу.Провадження у справі на період проведення експертизи зупинено.

02 квітня 2021 року, ухвалою суду, відновлено провадження у справі, внаслідок не сплати витрат за проведення експертизи.

09 квітня 2021 року до суду надійшов лист завідуючого відділенням судово-психіатричної експертизи, з якого вбачається, що судово-психіатричне відділення КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» просить повернути матеріали цивільної справи № 461/6152/17 для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_4 згідно ухвали Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2020 року. Матеріали вказаної справи були повернені суду без виконання експертизи через технічну помилку, яка виникла між бухгалтерією лікарні та експертним відділенням щодо оплати. Зазначає, що на даний час встановлено, що оплата за вказану експертизу проведена позивачем ОСОБА_1 у повному обсязі, тому дана експертиза підлягає виконанню установою.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 12 квітня 2021 року, повторно направлено Комунальному неприбутковому підприємству Львівської обласної ради «Львівська обласна державна клінічна психіатрична лікарня» матеріали цивільної справи. Провадження по справі на період проведення експертизи зупинено.

01 жовтня 2021 року справа повернулася до Галицького районного суду м. Львова з експертної установи, відтак ухвалою суду від 11 жовтня 2021 року, провадження по справі відновлено, та призначено судове засідання.

Ухвалою суду від 12 січня 2022 року, заяву позивача про забезпечення позову в справі, - задоволено частково. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . Заборонено ОСОБА_2 , вчиняти будь-які дії, спрямовані на вселення, поставлення на реєстраційний облік будь-яких осіб відповідно до Правил реєстрації місця проживання, затвердженими постановою КМУ від 02.03.2016 № 2072, в.т.ч. здачу його в оренду, лізинг та інше за адресою: квартира АДРЕСА_1 до винесення рішення у даній справі.

Позиції учасників справи під час судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та додатково зазначив, що після смерті матері, ОСОБА_3 , дізнавшись про існування заповіту щодо чужої особи, звернувся до суду з позовом про визнання такого заповіту недійсним, оскільки мати, в силу психічного захворювання, не могла усвідомлювати значення своїх дій. Вказане підтверджується також тим, що в заповіті відповідач зазначена як онука, тоді як жодної спорідненості вони не мають. Просив врахувати, що ОСОБА_2 не надала жодного доказу наявності родинних зв`язків між ними.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, та зазначив наступне. ОСОБА_4 не була визнана недієздатною, а відтак мала право укладати заповіт. Крім того, ОСОБА_2 доглядала за померлою та забезпечувала її продуктами. Внаслідок теплих відносин, померла свідомо зазначила відповідача в заповіті як онуку. При цьому, ОСОБА_2 не знала про наявність спірного заповіту аж до моменту смерті ОСОБА_4 . Також повідомив, що заповіт було укладено в 2012 році, та до 2016 року він не змінювався.

Відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що спадкодавець не обмежений вибором спадкоємців за родинною спорідненістю. Наявність чи відсутність родинних зв`язків між ОСОБА_4 та відповідачем не може впливати на дійсність заповіту, та не може бути підставою для визнання його недійсним, чи викликати сумніви в його дійсності. Крім того, позивач вказує у своєму позові про те, що заповідач на момент укладення заповіту страждала психічними захворюваннями, через що не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними. Однак, жодного доказу, щодо даного твердження останньою не надано. Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі.

Приватним нотаріусом Львівського міського округу Ткачук Г.І., було надано до суду лист, з якого вбачається наступне. ОСОБА_4 , яка проживала неподалік його робочого місця не один раз зверталася на консультації з різних питань і запитувала, чи можна скласти заповіт на внучку і чи потрібна її присутність. 18 травня 2012 року, ОСОБА_4 знову прийшла для того, щоб оформити заповіт, маючи свій паспорт і документи на квартиру. Заповідачка під час складання заповіту була свідомою, добре розуміла значення своїх дій і ніяких ознак психічного захворювання в неї не було, а також не було з нею посторонньої особи, яка б впливала на її рішення. ОСОБА_4 особисто вголос прочитала текст заповіту, що відповідає її волі, власноручно підписала повністю прізвище, ім`я, по батькові і поставила короткий підпис як вимагається нотаріальними правилами. Повідомив суду, що заповідачка хвилювалася, що в свідоцтві про народження її внучки ОСОБА_2 не записаний батьком її син, але вона дійсно є його дочкою. В позовній заяві ОСОБА_1 просить суд визнати згаданий заповіт недійсним, хоч для визнання його недійсним, на думку нотаріуса, немає підстав. Відтак, в задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі.

Приватним нотаріусом Львівського міського округу Амбросійчуком Л.В., було подано до суду письмові пояснення, згідно яких, 16 грудня 2016 року ним була заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_7 за № 18/2016, за заявою ОСОБА_3 , (сина померлої), про прийняття ним спадщини після смерті матері. Звернув увагу суду, що спадкова справа відкривалась ним на підставі заяви ОСОБА_8 , на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , поданої представником ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_1 . Жодних інших дій з її боку вчинено не було, будь яких інших заяв нею не подавалось. ОСОБА_3 особисто по спадщині, відкритій після смерті його матері ОСОБА_4 , також не звертався. Крім того, повідомив, що 05 вересня 2017 року, до нього надійшла заява ОСОБА_2 , про прийняття нею спадщини за заповітом, та додано рішення Галицького районного у м.Львова від 07 серпня 2017 року, по справі № 461/4230/14 про визначення додаткового строку на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . Також ОСОБА_2 було надано оригінал заповіту, оригінал документів, що підтверджували право власності на майно померлої, звіт про експертну оцінку спадкового майна, який виготовлено 06 липня 2018 року, ТОВ "ІНЕО ПЛЮС",відповідно до якого вартість успадкованої частки квартири становила 196260,04 грн.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Встановлені судом фактичні обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи, батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , що стверджується свідоцтвом про народження останнього.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 06 липня 1994 року, шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було розірвано. Після розірвання шлюбу останній було залишено прізвище ОСОБА_11 . Вказане підтверджується й свідоцтвом про переміну прізвища від 02 липня 1994 року.

Згідно свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 22 грудня 2003 року, Галицька районна адміністрація посвідчила, що квартира, за адресою АДРЕСА_2 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та членам її сім`ї, - ОСОБА_3 . Вказана квартира приватизована згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Вказане підтверджується й витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 16 березня 2004 року, з якого вбачається, що власниками квартири є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яка належить їм згідно свідоцтва про право власності. Право власності за ОСОБА_4 стверджується й інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 08 грудня 2016 року, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З заповіту ОСОБА_4 , від 18 травня 2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ткачуком Г.І., вбачається, що остання заповіла своїй онуці ОСОБА_2 належну їй на праві власності одну другу частку квартири АДРЕСА_1 , а також все інше майно, де б воно не було і з чого б не складалось.

01 грудня 2016 ОСОБА_12 , звернувся до приватного нотаріусу Львівського міського нотаріального округу, Амбросійчук Л.В. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_4 .

Після того як ОСОБА_3 дізнався про існування заповіту його матері, яким ОСОБА_4 заповіла все своє майно ОСОБА_2 , - 03 лютого 2017 року, - він звернувся до Галицького районного суду м. Львова про визнання такого заповіту недійсним.

Однак, відповідно до свідоцтва про смерть від 19 серпня 2017 року, серії НОМЕР_3 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому позов було залишено судом без розгляду.

06 липня 2018 року, ОСОБА_2 , звернулась з заявою про видачу, їй як спадкоємиці померлої ОСОБА_4 , свідоцтва про право на спадщину. 06 липня 2018 року, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Амбросійчк Л.В. видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яким посвідчив, що ОСОБА_2 на підставі заповіту, є спадкоємцем майна ОСОБА_4 ,- а саме, 1/2 ідеальної частики квартири АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 06 липня 2018 року.

Відповідно до заповіту від 16 грудня 2016 року,посвідченогоприватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В. ФурлаєвС.В.,- заповів все майно, яке йому належатиме, де б воно не знаходилось, і з чого б не складалось, - ОСОБА_1 .

Згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі №48815881 від 18 серпня 2017 року, П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою було зареєстровано спадкову справу ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .З даних довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки №4256, від 15 грудня 2016 року вбачається, що на момент смерті ОСОБА_3 був зареєстрований в квартирі за адресою АДРЕСА_2 , з 23 липня 1998 року.

Судом було встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори з заявою від 18 серпня 2017 року про прийняття спадщини за заповітом померлого ОСОБА_3 . Зазначене підтверджується й довідкою Львівського міського нотаріального округу, приватного нотаріуса Амбросійчук Л.В. від 02.03.2018 року № 51.

Крім того, 09 серпня 2018 року, ОСОБА_1 зверталась до Львівської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Однак, постановою від 15 серпня 2018 року державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., в задоволенні заяви останньої було відмовлено.

В матеріалах справи містяться довідки Центру обліку та нічного перебування бездомних осіб від 14 грудня 2016 року №1179, про те, що ОСОБА_4 користувалась послугами відділення нічного перебування з 02 березня 2014 року по 15 травня 2015 року; Дрогобицької міськрайонної організації «Спільноти взаємодопомоги «Наша хата» від 22.04.2016 року про те, що ОСОБА_4 отримує соціальні послуги в їхній організації як бездомна особа; Благодійній службі милосердя «Карітас», про те, що ОСОБА_4 проживала в них з 10 червня 2016 року по 06 серпня 2016 року.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта Комунального неприбуткового підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна державна клінічна психіатрична лікарня» №15к від 16 червня 2021 року, у ОСОБА_4 індивідуально - психологічні особливості були змінені під впливом хронічної психічної хвороби, встановленої лікарями судово-психіатричними експертами. Під час складання заповіту 18 травня 2012 року, ОСОБА_4 страждала хронічним стійким психічним розладом у виді хронічного маячного розладу та не могла усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13 повідомила, що померла ОСОБА_4 проживала разом з сином ОСОБА_3 , з яким мала нормальні стосунки.Після 2005 року, вона себе дуже дивно поводила: ходила по балкону, сама з собою розмовляла, винесла всі свої речі з квартири, ходила по сусідах просити їжу.В 2005 році чи 2006 році (точного року свідок не пам`ятає), вночі ОСОБА_4 хотіла пригнути з балкону, тому вони з чоловіком викликали швидку допомогу та Державну службу України з надзвичайних ситуацій. Те, що ОСОБА_14 та ОСОБА_2 спілкувались та відповідач піклувалась про померлу і годувала її,- свідок підтвердити не могла.

Повідомила, що у 2010 році, ОСОБА_4 довго не було, тому вони з чоловіком вибили двері та побачили, що остання лежала в квартирі у хворобливому стані та голодна.Вказала, що ОСОБА_4 часто була відсутня у своїй квартирі, а згодом приїжджала один раз в місяць для отримання пенсії.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 ,повідомив, що він знав ОСОБА_3 та мав з ним дружні стосунки з 1991 року. Під час відбування останнім покарання з 2009 року по 2014 рік, ОСОБА_3 попросив його провідати матір ОСОБА_4 , та з`ясувати умови її проживання. Під час одного з візитів, він побачив як ОСОБА_4 поводилась неадекватно. При цьому, сусіди вказали, що вона проходила лікування від психічного захворювання. Крім того, йому стало відомо, що померла почала відвідувати «секту», та начебто віддала їм все своє майно. Додатково зазначив, що хоча вони й були знайомими, ОСОБА_4 його постійно не впізнавала, та йому доводилось з нею кожного разу знайомитись. Щодо стосунків ОСОБА_3 з матір`ю вказав, що вони були нормальними.

Допитаний в судовому засіданні приватний нотаріус Львівського міського округу Ткачук Г.І., надав пояснення, аналогічні, тим, що викладені в письмових поясненнях. Додатково повідомив, що наявність родинних стосунків під час укладення заповіту, нотаріус не перевіряє. Зазначив, що саме ОСОБА_4 наполягала вказати ОСОБА_2 онукою, при цьому повідомила, що ОСОБА_3 батьком останньої не зазначений.

Мотиви прийняття рішення судом.

Щодо визнання недійсним заповіту, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтями 1216,1218 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження особи на випадок своєї смерті.

Згідно з положеннями ст. 1247 ч.1, ч.2. і ст. 1257 ч.1, ч.2 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 1257 ЦК України передбачає, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Частиною 2 ст. 203 ЦК України, встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 06 листопада 2011 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

У відповідності до вимог п.3 ч.1 ст. 105 ЦПК, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи призначення експертизи є обов`язковим.

Так, ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2020 року по справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта Комунального неприбуткового підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна державна клінічна психіатрична лікарня» №15к від 16 червня 2021 року, ОСОБА_4 страждала хронічним стійким психічним розладом у виді хронічного маячного розладу та не могла усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними.

Зі змісту вказаного експертного висновку вбачається, що комісія дійшла до такого висновку у результаті дослідження усіх наданих сторонами доказів, а саме: матеріалів справи, медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_4 ; копії спадкової справи №18/2016 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 ; копії справи №364/2017 до майна померлого ОСОБА_3 ; матеріалів справи №461/885/17 у двох томах. Таким чином, з наданих об`єктів експертизи випливає, що вперше порушення психічного стану у ОСОБА_4 почалися у 2000 році, в той час як спірний заповіт було укладено 18 травня 2012 року.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта не має для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

При цьому, висновок про недієздатність сторони правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи у момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у такій справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Суд приходить до переконання, що висновок експертів є повним, обґрунтованим, під час проведення експертизи досліджувались всі обставини стосовно психічного стану ОСОБА_4 . Крім того, висновки експертів містять докладний опис отриманих експертами матеріалів, та відомостей, які встановлені при дослідженні об`єктів експертизи, обґрунтування даних про психічний стан особи. На кожне з поставлених судом питань надано відповіді по суті, які є повними, зрозумілими, вичерпними та науково обґрунтованими.

Крім того, як вбачається з дослідженої судом медичної документації, ОСОБА_4 перебувала на лікуванні в КНП ЛОР ЛОКПЛ 22.11.2002р. (медична карта стаціонарного хворого №499). В анамнезі захворювання вказано, що після того як син був засуджений, тяжко перенесла це, плакала, погано спала, стала ходити до церкви. Напередодні госпіталізації вночі нібито впала і вдарилась, була підібрана біля церкви босою, напівроздягненою. При поступленні в описі психічного стану вказано, що: у контакт не вступала, виявляла активний негативізм. Лежала в одній позі, міцно заплющивши очі, не реагуючи на оточення. Часом щось шепотіла про себе, напружуючи м`язи. Опиралась при прийомі їжі. У першу ніч перебування в стаціонарі розвинулось немотивоване різке психомоторне збудження з агресією до оточуючих. Часом посилалась на те, що нічого не пам`ятає.

При експериментально - психологічному дослідженні 06 грудня 2002 року в мисленні були виявлені порушення за шизофренічним типом - багатоплановість, схильність резонерства, віддаленість асоціацій, формальність; в самооцінці недостатня адекватність обмеження критичних здібностей, емоційне зниження, зниження продуктивності мнестичних процесів. Була виписана з діагнозом гострий поліморфний психотичний розлад із симптомами шизофренії.

29 вересня 2007 року, ОСОБА_4 повторно перебувала на лікуванні в КНП ЛОР ЛОКПЛ (медична картка стаціонарного хворого № 7447). Вказано, що зі слів сина відомо, що зміни в поведінці матері виникли протягом останніх 7 років, відколи почала відвідувати церкву тіла святого Духа. І тоді почали відмічатись неадекватності в поведінці, часті відмови від їжі, з метою очищення організму, перестала займатись домашніми справами, на роботі поводила себе неадекватно, без причини перестала виходити на роботу, мотивуючи це тим, що «за нею слідкують», вдома спала лише при світлі. Протягом останнього місяця відмовлялась від їжі, пила лише воду та молоко. Повідомляла, що постить, перестала виходити з дому, повиносила з дому всі меблі, особисті речі сина, мотивуючи це тим, що речі старі, не потрібні і лише займають місце. Перед поступленням сусіди викликали сина, дверей йому не відкрила, лежала в ліжку і молилась з схрещеними руками, ні на кого не реагувала. 22 жовтня 2007 року ОСОБА_4 виписана додому з діагнозом: хронічний маячний розлад.

07 квітня 2009 року ОСОБА_4 перебувала із суіцидальними намірами, оскільки вискочила з балкону четвертого поверху. 14 травня 2009 року, остання була виписана з діагнозом: хронічний маячний розлад. Суіцидальна спроба.

Після виписки з лікарні ОСОБА_4 лікування не приймала, вела усамітнений спосіб життя - не виходила з дому, не харчувалась, говорила, що недостойна бути з ОСОБА_16 , що не заслужила його любові та є покарною таким сином та таким життям. Стала підозрілою, заявляла, що сусіди хочуть її позбутися, впливають на неї через стіни. Даний стан послужив черговій їїгоспіталізації в лікарню 26 серпня 2009року.

Судом було встановлено, що під час стаціонарного лікування у 2002р. проводилось експериментально - психологічне дослідження 06 грудня 2002 року, яким виявлено, що в мисленні ОСОБА_4 існують порушення за шизофренічним типом - багатоплановість, схильність до резонерства віддаленість асоціацій, формальність; в самооцінці недостатня адекватність, обмеження критичних здібностей, емоційне зниження, зниження продуктивності мнестичних процесів. ОСОБА_4 була виписана з діагнозом гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії.

Згідно записів лікаря та патронажної медсестри психоневрологічного диспансеру, в медичній карті амбулаторного хворого, з 2010 року до дня смерті ОСОБА_4 вела замкнутий спосіб життя, в квартиру нікого не впускала, була підозріла, ні з ким не спілкувалась, на запрошення відвідати диспансер не реагувала. Також ОСОБА_4 в останній період свого життя проживала в різних установах як бездомна особа.

Відтак, висновок експерта підтверджується й показаннями допитаних в судовому засіданні свідків, покази яких є логічними, та повністю узгоджуються з дослідженими матеріалами справи, та медичною документацією, з якої встановлено, що в мисленні померлої ОСОБА_4 було виявлено:

-гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії;

-хронічний маячний розлад.

В той же час відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо спростування висновку судово-психіатричної (посмертної) експертизи, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позиція відповідача про те, що ОСОБА_4 усвідомлювала значення своїх дій під час укладення спірного заповіту, спростовується аналізом медичної документації, позицією свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , та висновком експерта, - які свідчать про те, що ОСОБА_4 тривалий час хворіла. При цьому, показання приватного нотаріуса Ткачук Г.І.також спростовуються зазначеними доказами. Про неможливість усвідомлювати значення своїх дій під час укладення спірного заповіту свідчить й те, що ОСОБА_4 вказала в заповіті, що ОСОБА_2 є її онукою, хоча як було встановлено судом, родинні стосунки між ними відсутні.

При цьому, суд погоджується з позицією представника відповідача, що наявність/відсутність родинних зв*язків сама по собі не може впливати на дійсність заповіту. Однак, аналізуючи всі докази у сукупості, суд приходить до переконання, що ОСОБА_4 , називаючи відповідача ОСОБА_2 онукою, - перебувала у хворобливому стані, який не дозволяв правильно сприймати фактичні обставини та усвідомлювати значення її дій. Факти догляду та турботи з боку відповідача також не знайшли підтвердження, оскільки згідно письмових доказів та пояснень свідків, ОСОБА_4 часто перебувала в установах для бездомних осіб, голодувала.

Відтак, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників судового провадження, та пояснення свідків у вказаній цивільній справі, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до переконання, що заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 слід визнати недійсним.

Щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, суд зазначає наступне.

Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Так, згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 23.09.2020 року в справі № 742/740/17 свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) і від 14 травня 2018 року в справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18).

У постанові від 11.12.2019 у справі № 414/811/17 Касаційний цивільний суд Верховний Суд України дійшов висновку про наступне: у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Як наслідок, оскільки судом було задоволено позовну вимогу про визнання заповіту недійсним, встановлено порушення спадкових прав ОСОБА_3 та позивача ОСОБА_1 , позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, згідно якого ОСОБА_2 на підставі заповіту, є спадкоємцем майна ОСОБА_4 ,- а саме, 1/2 ідеальної частики квартири АДРЕСА_1 , - слід задовільнити як похідну.

Щодо визнання за ОСОБА_1 права власності у порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник майна, відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину.

Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця».

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Таким чином, спадкоємством визначається перехід майна спадкодавця в разі його смерті до іншої особи спадкоємцю у порядку передбаченому законодавством, це система правовідносин, в межах яких здійснюється перехід, в тому числі належне оформлення, прав та обов`язків.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що спадкування за заповітом поставлене, серед видів спадкування, на перше місце відповідно до домінанти пріоритетності волі особи. Це підтверджується статтею 1223 ЦК України, яка залишає право на спадкування спадкоємцям за законом лише за відсутності заповіту або повного чи часткового визнання заповіту недійсним, неприйняття (відмови) спадщини спадкоємцем за заповітом, усунення від права на спадкування спадкоємця за заповітом, неохоплення заповітом усієї спадщини. Таким чином, спадкування за законом має місце, коли воно не змінене заповітом.

Дослідивши письмові докази та пояснення свідків, суд приходить до переконання, що ОСОБА_3 після смерті матері ОСОБА_4 , та позивач після смерті ОСОБА_3 - об`єктивно не могли прийняти спадщину та юридично її оформити у зв`язку з наявністю заповіту, який даним судовим рішенням визнаний недійсним. Оскільки воля померлого ОСОБА_3 стосувалася передачі усього його майна, в тому числі і квартири в якій він проживав і був зареєстрований на момент своєї смерті, саме позивачу ОСОБА_1 , остання має право на це, оскільки право власності, в тому числі набуте за заповітом, є непорушним в Україні. Визнання права власності на спадкове майно, на думку суду, є належним способом захисту її прав.

Щодо матеріалів, які були витребувані ухвалами Галицького районного суду м. Львова.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.Оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущенні, а власне докази повинні відповідати вимогам належності, допустимості, достатності та достовірності, у разі неможливості самостійно надати докази, учасник справи вправі подати клопотання про витребування таких доказів судом.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалами Галицького районного суду м. Львова від 10 липня 2018 року та 28 жовтня 2018 року, судом було витребувано:

-оригінал медичної карти ОСОБА_4 до 13.09.2018 року.

-завірені копії спадкової справи № 364/2017, заведеної після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , - які після розгляду справи слід повернути до установ за місцем зберігання.

Щодо заходів забезпечення, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Таким чином, заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 12 січня 2022 року, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , та заборони ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 вчиняти будь-які дії, спрямовані на вселення, поставлення на реєстраційний облік будь-яких осіб відповідно до Правил реєстрації місця проживання, затвердженими постановою КМУ від 02.03.2016 № 2072, в.т.ч. здачу його в оренду, лізинг та інше за адресою: квартира АДРЕСА_1 до винесення рішення у даній справі, - продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Судові витрати по справі.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що судом позовні вимоги було задоволено в повному обсязі, суд приходить до переконання, що такі підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст. 4, 15, 203, 215, 1247, 1257 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Ткачук Г.І., приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В., П`ятої Львівської державної нотаріальної контори про визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності, - задовільнити повністю.

Визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_4 , складений на користь ОСОБА_2 , який посвідчений 18 травня 2012 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ткачук Г.І.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом серія та номер 989, від 06 липня 2018 року, виданим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В.,- ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , та скасувати державну реєстрацію права власності.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , (який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 ) на квартиру АДРЕСА_1 .

Заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 12 січня 2022 року, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , та заборони ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 вчиняти будь-які дії, спрямовані на вселення, поставлення на реєстраційний облік будь-яких осіб відповідно до Правил реєстрації місця проживання, затвердженими постановою КМУ від 02.03.2016 № 2072, в.т.ч. здачу його в оренду, лізинг та інше за адресою: квартира АДРЕСА_1 до винесення рішення у даній справі,- продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Повернути КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» оригінал медичної карти ОСОБА_4 до 13.09.2018 року.

Повернути п`ятій львівській державній нотаріальній конторі завірені копії спадкової справи № 364/2017, заведеної після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 640 грн.

Повний текст рішення проголошено 11 лютого 2022 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя Л.Д. Фролова