Справа № 185/8504/21
Провадження № 2/185/712/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 січня 2022 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Шуліка Н.С. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я,

В С Т А Н О В И В:

18 жовтня 2021 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Меланчук Ігор Віталійович звернувся до суду з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, у якій просить суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 227 000 гривень в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я. Обґрунтовуючи позов зазначає, що позивач в період часу з 29.03.2000 року по 07.04.2017 року перебував у трудових відносинах з виробничим об`єднанням «Павлоградвугілля», ВАТ «ДХК Павлоградвугілля», правонаступником яких на даний час являється ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». Позивач працював на підприємствах відповідача у шкідливих умовах більше 15 років, отримав професійні захворювання, за якими позивачеві встановлено третю групу інвалідності безстроково та 60 відсотків втрати професійної працездатності. Вимушені негативні зміни призводять до зниження якості життя позивача та зменшення благ, які позивач мав до моменту отримання професійних захворювань та втрати професійної працездатності.

У зв`язку з чим, просить стягнути з ПрАТ ДТЕК «Павлоградвугілля» на користь позивача моральну шкоду в розмірі 227 000 грн. на підставі ст. ст. 23, 1167 ЦК України, ст. 237-1 КЗпП України, оскільки роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де позивач працював, тим самим порушивши ст. 153 КЗпП України та ст. ст. 4, 6, 13 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов`язок, що в свою чергу стало причиною отримання позивачем професійних захворювань та встановлення третьої групи інвалідності.

ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» згідно поданого відзиву позовні вимоги не визнає, зазначаючи наступні підстави: відповідач у своїй діяльності дотримується вимог законодавства у сфері охорони праці. Укладаючи трудовий договір з позивачем, відповідач зазначав про умови праці та приймав позивача із зазначенням професії, місця роботи, проводив відповідне навчання з охорони праці, забезпечував для безпечного виконання засобами індивідуального захисту, спецодягом; організовував та проводив періодичні медичні огляди та атестацію робочих місць, у відповідності до діючого законодавства; позивачеві була встановлена підвищена заробітна плата за роботу у шкідливих умовах, надавалася крім щорічної відпустки додаткова відпустка за роботу у шкідливих умовах праці, провадилися заходи щодо оздоровлення працівників у відповідності до умов встановлених Колективним договором ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». Позивачем до дати звільнення за станом здоров`я жодного разу не надавалися медичні висновки про необхідність створення умов праці за станом здоров`я. Під час процедури вивільнення позивача, останньому було запропоновано у відповідності до медичних рекомендацій робота без впливу шкідливих факторів, але позивач надав письмову відмову. Позивач 19 березня 2018 року уклав Угоду з відповідачем в якій підтвердив, що був ознайомлений з умовами праці, отримав виплати у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я та вимоги щодо стягнення компенсації моральної шкоди з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» у нього відсутні.

На адресу суду надійшли письмові заяви від представників сторін про слухання справи без їх участі.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Сторони скористалися наданим їм правом та, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявили клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності. Відтак, підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до положень ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 ст. 82 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ст. 77 ЦПК України).

У відповідності до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків.

Судом встановлено наступні факти та відповідні правовідносини.

Ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підприємства вугільної промисловості здійснюють свою діяльність на підставі дозвільних документів, виданих компетентними органами державної влади які здійснюють контроль відповідності об`єкта вимогам нормативно-правових актів з охорони праці та промислової безпеки, у відповідності до Правил безпеки у вугільних шахтах, технічно-проектної документації, інструкцій.

Пунктом 18 Правил безпеки у вугільних шахтах прийом до експлуатації нових об`єктів, виїмкових дільниць, очисних вибоїв і підготовчих виробок здійснюється комісією за участю представників Держгірпромнагляду України, санітарно-епідеміологічної та гірничорятувальної служб і профспілок.

У відповідності до наданих фотокопій акту розслідування хронічного професійного захворювання від 16.02.2018 року, встановлено, що будь-яких зауважень від начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, який затверджував результати розслідування причин виникнення професійного захворювання, начальника відділу з питань гігієни праці управління праці ГУ Держпраці у Дніпропетровській області, представника профспілки, щодо експлуатації об`єктів з порушенням вимог діючого законодавства не встановлено. Зауважень контролюючих державних органів, які здійснювали приймання дільниць в експлуатацію та контроль за експлуатацією об`єктів не зазначено, порушення гарантій щодо несвоєчасного направлення позивача на проходження періодичних медичних оглядів, не створення у відповідності до висновків медичних комісій умов праці, не забезпечення засобами індивідуального захисту чи спецодягом/взуттям, не застосування відповідачем «захисту часом» встановлення позивачеві скороченого робочого часу чи ненадання додаткових відпусток за шкідливі умови праці не встановлено. Відсутність виявлення зазначених порушень, спростовує твердження позивача щодо невиконання відповідачем вимог Закону України «Про охорону праці».

У суду відсутні будь-які докази, що підтверджували б роботу підприємства без дозвільних документів, чи наявності приписів Держнаглядохоронпраці, санітарно-гігієнічної служби або профспілкових організацій діючих на підприємстві щодо створення безпечних умов праці позивачеві, експлуатації обладнання, що не відповідає вимогам (не сертифіковане чи не пройшло відповідну експертизу), відомості щодо притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності керівників дільниць на яких працював позивач або інших посадових осіб відповідача, які здійснювали організацію та контроль за охороною праці на дільниці, де виконував свої трудові функції позивач.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з виробничим об`єднанням «Павлоградвугілля», ВАТ «ДХК Павлоградвугілля», правонаступником яких на даний час являється ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля».

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові.

З аналізу вказаної норми права вбачається, що предметом трудового договору є праця (трудова функція) особи, яка є об`єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані сторонами трудового договору.

Працевлаштовуючись, позивач з власної волі, реалізуючи своє право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає та на яку вільно погоджується, враховуючи норми статті 43 Конституції України, погодив умови пов`язані з визначенням характеру роботи, а саме виконання робіт з вибірки породи. Зазначене підтверджується записами в трудовій книжці.

У відповідності до вимог ст. 40 Гірничого закону України визначені спеціальні вимоги до працівників гірничих підприємств, а саме: встановлені спеціальні вимоги щодо стану їх здоров`я, професійної підготовки, кваліфікації, трудової дисципліни в небезпечних умовах. Працівники гірничих підприємств проходять попередній та періодичні медичні огляди, навчання професій з перевіркою знань відповідно до законодавства України.

Зазначеною вище нормою визначено та затверджено виробництва, цехи професії та посади, які вважаються роботами зі шкідливими та важкими умовами праці, а саме Перелік виробництв, цехів, професій та посад на підземних роботах, на роботах із шкідливими та важкими умовами праці затверджено постановою Кабінету Міністрів України.

Статтею 159 Кодексу законів про працю України та Гірничий закон України, що є спеціальним нормативно-правовим актом, встановлює статтями 41-42 цього Закону обов`язки працівників гірничих підприємств, а саме: знати та виконувати вимоги гірничого законодавства та технічної документації, правил поведінки в небезпечних умовах, правил експлуатації машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва; не піддавати небезпеці своїми діями чи бездіяльністю життя та здоров`я людей; негайно повідомити керівника робіт або гірничого диспетчера (чергового по підприємству) про ознаки виникнення аварії або нещасного випадку, а в разі виникнення загрози життю та здоров`ю людей попередити їх і вивести з небезпечної зони; вести постійний контроль за станом атмосферного повітря на гірничих підприємствах; не допускати: порушення режиму вентиляції гірничих виробок, норм контролю за станом аерогазового середовища; загазування та запилення гірничих виробок і робочих місць до вибухонебезпечних концентрацій; порушення вибухозахисту електроустаткування та пожежної безпеки; проведення робіт у небезпечних зонах без виконання протиаварійних заходів, передбачених правилами безпеки; навмисного перекручення показників або виведення з ладу контрольно-вимірювальної та захисної апаратури та інше.

З наведеного вище вбачається, що укладаючи безстрокові трудові договори з відповідачем на виконання робіт в підземних умовах у якості гірника з вибірки породи 3 розряду, позивач з власної волі, будучи обізнаним про характер та шкідливі й важкі умови праці брав на себе зобов`язання виконання робіт саме в таких умовах праці, з обов`язком належного ставлення до свого здоров`я, оскільки контроль за загазуванням, запиленістю повітря на робочому місці покладався в першу чергу на самого позивача.

Суд, не бере до уваги твердження позивача викладене в позовній заяві щодо не забезпечення його безпечними та нешкідливими умовами праці, оскільки не надав суду жодного письмового доказу про необізнаність його щодо виконання робіт у шкідливих та небезпечних умовах праці.

Також, суду не надано жодного доказу виконання позивачем робіт, які ним виконувалися та не були визначені умовами трудового договору за якими відповідачем не було забезпечено належних та безпечних умов праці. Крім цього, позивачем не надано доказів вимог відповідача виконувати позивачем роботи, що не відповідають законодавству про охорону праці та не передбачені його трудовим договором , які повинні бути зафіксовані в порядку визначеному діючим законодавством на момент таких правовідносин.

Суд, критично ставиться до тверджень позивача, щодо невиконання відповідачем вимог ст. 153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці».

Так, преамбулою вищезазначеного закону визначені основні положення щодо реалізації конституційного права працівників на охорону їх життя і здоров`я у процесі трудової діяльності, на належні, безпечні і здорові умови праці, регулює за участю відповідних органів державної влади відносини між роботодавцем і працівником з питань безпеки, гігієни праці та виробничого середовища і встановлює єдиний порядок організації охорони праці в Україні.

Статтею 1 Закону України «Про охорону праці» визначено поняття охорони праці, а саме встановлено, що це є система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоров`я і працездатності людини у процесі трудової діяльності.

Вимогами статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22.06.1981р. № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку ; надання за необхідності, відповідного захисного одягу і засобів для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Під час огляду та дослідження письмових доказів наданих представником позивача до позовної заяви, з копії медичного висновку ЛЕК спеціалізованого лікувально- профілактичного закладу про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 30.01.2018 року вбачається, що за даними амбулаторної картки наданої ЛЕК позивач хворіє з 2006 року п/крижовий ОХЗ, дефартроз плечових, ліктьових, колінних суглобів. Крім зазначеного, дані додаткових обстежень на підставі, яких ЛЕК здійснює висновок пов`язаності захворювань з виконанням трудових обов`язків позивача датовані 25.09.2015 року РГ колінних суглобів, 16.05.2016 року РГ ліктьових суглобів, 12.05.2016 року РГ плечових суглобів. Зазначене вказує, що станом на 25.09.2015 року позивач вже мала захворювання при яких ЛЕК у медичному висновку зазначила обмеження до певних умов праці та не повинна була визнаватися придатною до роботи. Позивачем не надано суду доказів, що вона надавала відповідачеві медичні висновки за якими їй необхідно створити умови праці, які виключають розвиток виявлених захворювань.

Суд критично ставиться до наданих представником позивача до позовної заяви виписок № 581від 17.09.19р, № 43 від 17.03.20р., №499 від 14.09.21 року із медичних карт хворого денного відділення зазначено, що діагнози підтверджуються рентгеном ОГК від 09.01.2018 року та рентгеном плечових, ліктьових, колінних суглобів від 09.01.2018р. При цьому, у відповідності до виписки із медичної карти № 100 стаціонарного хворого за період з 09.01.2018 року по 16.01.2018 року відомості про здійснення ренгенографічних досліджень відсутні, а діагностичне обстеження проведено на підставі рентгенних знімків від 25.07.2017 року,11.05.2017 року, 08.05.2017 року.

Суд критично ставиться до наданих медичних документів, як доказів оскільки, у виписках № 581від 17.09.19р, № 43 від 17.03.20р., №499 від 14.09.21 року зазначено, що позивач почав хворіти з 2007 року, що не відповідає даним зазначеним у медичному висновку спеціалізованого медичного закладу, який аналогічно робить посилання на дані амбулаторної картки позивача, зазначаючи початок розвитку хвороб за якими встановлено позивачеві 30% втрати працездатності з 2006 року.

З копії облікової картки хворого про тимчасову втрату працездатності для працівників вугільної промисловості записи щодо оформлення листків тимчасової непрацездатності позивача ОСОБА_1 з 2006 по 2016 роки відсутні за діагнозом дефартроз суглобів.

Суд, встановив різність діагнозів та зазначення різних періодів розвитку захворювання за наданою представником позивача медичною документацією, якою останній обґрунтовує наявність у позивача моральної шкоди.

Суд встановив, що комісією з розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання ОСОБА_1 в акті не зазначено конкретних фактів невиконання технологічних регламентів виробничого процесу; порушень режиму експлуатації технологічного устаткування, приладів, робочого інструменту; аварійних ситуацій; пошкодження захисних засобів і механізмів, систем вентиляції, екранування, сигналізації, освітлення, кондиціювання повітря; порушення правил охорони праці, гігієни праці; відсутність (невикористання) засобів індивідуального захисту; недосконалість технології, механізмів, робочого інструменту; неефективність роботи систем вентиляції, кондиціювання повітря, захисних засобів, механізмів, засобів індивідуального захисту; відсутність заходів і засобів рятувального характеру.

Відповідач забезпечив позивача ОСОБА_1 спеціальним одягом, засобами індивідуального захисту, що вбачається з пункту 18 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 16.02.2018 року у рамках існуючої технології видобутку вугілля, що були погоджені компетентними органами влади шляхом надання дозвільної документації на здійснення видобування вугілля з відповідною експлуатацією обладнання, механізмів та устаткування у відповідності до проектно-технічної документації. Зазначена обставина ні позивачем, ні представником позивача не заперечувалася та доказів щодо невиконання зазначеного обов`язку з боку відповідача позивачем суду не надано.

Судом, встановлено, що позивач під час знаходження у трудових відносинах з відповідачем проходив щорічно періодичні медичні огляди, що вказує на належне виконання зі сторони відповідача вимог діючого законодавства. Позивачем, представником позивача не надано жодного медичного висновку лікарських комісій, які проводили періодичні медичні огляди протипоказань до умов роботи в яких працював позивач для своєчасного запобігання розвитку хронічних хвороб.

Докази на підтвердження того, що стан здоров`я позивача від отриманих на виробництві захворювань постійно погіршується у матеріалах справи відсутні.

Позивачем не надано підтвердження проходження щорічних курсів реабілітаційної терапії в умовах клініки ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини», що є належним доказом виконання лікувальних і трудових рекомендацій, відповідно до Виписки із медичної карти № 100 стаціонарного хворого ОСОБА_1 ..

Зазначені обставини суттєво впливають на вирішення спору.

За висновком МСЕК серія 12ААА № 051398 від 15.03.2018р. позивачу вперше встановлено за сукупністю 60% втрати професійної працездатності (30% - радікулопатія з ДФА, 10% - ВСП; 15% - ХОЗЛ; 5% - туговухість) з 06.03.2018р. по 01.04.2019 року, рекомендовано медикаментозне, санітарно-курортне лікування, корсет.

МСЕК (довідка серії 12 ААА № 994671) надано висновок про рекомендовані умови і характер праці та зазначено, що позивач може виконувати трудові функції охоронника чи комірника.

Проте, позивачем не надано жодних медичних висновків про неспроможність або/та неможливість виконувати роботу за зазначеними професіями або щодо відмови в працевлаштуванні за станом здоров`я.

Відомості щодо повної непрацездатності та заборони працювати в інших умовах позивачем не надано.

Записи про постановлення на облік позивача у Центрі зайнятості, що підтверджували б факт намагання позивача працевлаштуватися після звільнення, трудова книжка не містить.

Пунктами 3,5 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику по справам про стягнення моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995р. №4 позивач не надав суду доказів моральних та фізичних страждань, витрат немайнового характеру та негативних наслідків морального характеру.

Суд встановив, що позивач 19.03.2018 року уклав Угоду з відповідачем, в якій підтвердив, що був ознайомлений з умовами праці, отримав відповідні виплати у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я та не пред`являє будь-яких вимог щодо стягнення компенсації моральної шкоди з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля».

З 15.03.2018 року позивач ОСОБА_1 набув права на відшкодування моральної шкоди внаслідок ушкодження його здоров`я.

У відповідності до ст. 202 Цивільного кодексу України правочин є дією особи, спрямованої на набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 626 ЦК України встановлено, що Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони

Частиною 1 ст. 627, ст. 629 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості та є обов`язковим для сторін договору.

Згідно частин 1, 2, 3 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Отже, уклавши угоду (правочин) позивач за власної волі, як особа, що набула права вимоги на відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача, припинив цивільні права та обов`язки щодо компенсації моральної шкоди внаслідок отриманих професійних захворювань. Пунктом 6 укладеної між позивачем та відповідачем угоди ОСОБА_1 , яка за угодою є Стороною 2, зазначила відсутність претензій до відповідача щодо відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з виявленням у неї професійних захворювань, і всі відносини між сторонами цієї угоди щодо відшкодування моральної шкоди визнані вичерпними з моменту її підписання.

ОСОБА_1 після укладення угоди з відповідачем укладену Угоду не оскаржувала. Додаткових угод, які б змінювали діючі положення Угоди, Сторонами не укладалось, що вказує на дійсність Угоди на день розгляду даної справи. Суду не надані докази щодо оскарження Угоди чи заперечення позивача про не укладення такої Угоди.

Представником відповідача до матеріалів справи долучена заява ОСОБА_1 про відсутність негативних змін в її психічному стані, внаслідок отриманих під час виконання трудових обов`язків професійних захворювань, встановлених Актом форми П4, висновком МСЕК, за час роботи на підприємстві відповідача в період з 2000 року по 2017 рік. Угода, укладена між представником ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» і ОСОБА_1 підтверджує відсутність претензій до відповідача в частині компенсації моральної шкоди у зв`язку з виявленим у позивача професійного захворювання.

Суд встановив, що Угода підписана представником позивача, в особі керівника департаменту з правового забезпечення ВСП «Шахтоуправління Павлоградське» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» Горбатко Вікторією Віталіївною на підставі довіреності ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» від 26 грудня 2017 року, яка передбачала право Горбатко В.В. укладати в інтересах ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» вказані угоди.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, витрати на судовий збір у розмірі 908,0 гривень слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 12, ст. 13, ст. 141, ст. 263, ст.ст. 264 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження здоров`я, відмовити.

Витрати на судовий збір у розмірі 908,0 гривень компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін та учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Представник позивача: адвокат Меланчук Ігор Віталійович, діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 4467 від 16.09.2019 року та ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 12.10.2021 року;

Відповідач: приватне акціонерне товариство «ДТЕК Павлоградвугілля» (, місцезнаходження: Дніпропетровська обл., м. Павлоград вул.Соборна, 76 ).

Суддя: В. О. Головін