КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/1975/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 369/9135/17

10 лютого 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарях - Зиль Т.С., Діденко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою третьої особи ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Пінкевич Н.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги, які було уточнено, обґрунтовано тим, що 17 лютого 2016 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого вона передала ОСОБА_3 у власність грошові кошти у розмірі 9 358 276 грн 00 коп., грошовий еквівалент яких в іноземній валюті (доларах США) на день укладення договору складав 339 400,00 доларів США, а остання зобов`язалась повернути позику до 15 липня 2017 року шляхом виплати частин позики з 10 по 15 число кожного місяця, починаючи з грудня 2016 року згідно графіку погашення, зазначеного у п.6.2 договору. Факт одержання позики підтверджується розпискою, власноручно написаною позивальником ОСОБА_3 .

Зазначала, що упорушення умов договору відповідачка свої зобов`язання щодо своєчасного внесення платежів за договором належним чином не виконала, залишилися не виконаними зобов`язання по сплаті частини позики з 10 по 15 травня 2017 року у розмірі 148 400,00 грн, з 10 по 15 червня 2017 року - 1 172 250,00 грн, з 10 по 15 липня 2017 року - 636 596,00 грн на загальну суму боргу1 957 246,00 грн., який підлягає стягненню на її користь з відповідачки ОСОБА_3 .

Посилаючись на статтю 625 ЦК України та положення пункту 16 договору позики, позивачка вважає, що відповідачка зобов`язана сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 8% річних від простроченої суми, розмір яких встановлено умовами договору.

Крім того, з відповідачки підлягає стягненню пеня відповідно до пункту 17 договору позики, яким передбачено, що у випадку порушення позичальником графіку повернення позики, зазначеного у п.6.2. договору, позичальник повинен сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від своєчасно неповерненої суми позики за кожен день прострочення виконання договору.

З урахуванням наведеного та остаточно уточнених позовних вимог від 13 листопада 2018 року, позивачка просила суд стягнути з відповідачки ОСОБА_3 на свою користь заборгованість у розмірі 3 614 230 грн. 58 коп., з яких: 1 957 246 грн. 00 коп. - неповернута частина позики, 510 154 грн. 33 коп. - штрафні санкції за порушення строків виконання грошового зобов`язання та інфляційне збільшення суми боргу, нараховані по 28 серпня 2017 року; 1 146 830 грн. 25 коп. - штрафні санкції за порушення строків виконання грошового зобов`язання та інфляційне збільшення суми боргу, нараховані з 29 серпня 2017 року по 07 листопада 2018 року, витрати по сплаті правової допомоги у розмірі 21 792 грн. 12 коп. та судовий збір у розмірі 8 000 грн. 00 коп. (а.с. 153-156 том 1).

Протокольною ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 квітня 2019 року залучено до участі у справі як третю особу ОСОБА_1 з огляду на те, що 17 лютого 2016 року, в забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_3 за договором позики від 17 лютого 2016 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі № 487, на підставі якого в іпотеку були передані: земельна ділянка кадастровий номер :05:004:0036, площею 1,2109 га, що розташована за адресою : Київська область, Києво-Святошинський район, село Білогородка та земельна ділянка кадастровий номер :06:014:0138, площею 6,8613 га, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Білогородка (а.с. 212 том 1).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики урозмірі 1 957 246 грн. 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 299 422 грн. 92 коп., 8% річних у розмірі 288 572 грн. 46 коп., пеню у розмірі 300 000 грн 00 коп. та судові витрати у розмірі 23 452 грн. 26 коп.

У задоволенні решти позовних вимоги відмовлено.

За результатами розгляду апеляційних скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ Киїського апеляційного суду прийнято постанову від 17 жовтня 2019 року, якою рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від17 лютого 2017 року у загальному розмірі 3 499 507 (три мільйони чотириста дев`яносто дев`ять тисяч п`ятсот сім) грн. 98 коп., з яких: заборгованість за договором позики у розмірі 1 957 246 грн. 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 267 359 грн. 80 коп., вісім процентів річних у розмірі 205 913 грн. 00 коп. та пеня у розмірі 1 068 989 грн. 18 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 39 205 грн. 05 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Після закінчення апеляційного розгляду справи третя особа ОСОБА_1 , який не був присутній під час апеляційного розгляду справи, подав апеляційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, визнав встановленими недоведені обставини, що мають значення у справі, оскільки фактично в день підписання договору позики від 17 лютого 2016 року між сторонами, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_15, мало місце укладення п`яти договорів купівлі-продажу земельних ділянок, які також посвідчені приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_15, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Посередниками вказаних угод виступали ОСОБА_5 (батько позивача у справі) та ОСОБА_6 (брат позивача у справі), яким ОСОБА_4 (батько відповідача та третьої особи у справі) зобов`язався виплатити винагороду у сумі 350 000,00 доларів США, які в перерахунку за курсом, що діяв станом на 17.02.2016 року дорівнювали саме 9 358 276 грн.

ОСОБА_5 під приводом необхідності забезпечення виконання умови усної угоди щодо сплати ОСОБА_4 винагороди в сумі 350 000,00 доларів США з метою подальшої легалізації коштів, отриманих від ОСОБА_4 , переконав останнього залучити до укладення фіктивного договору позики на суму 9 358 276 (дев`ять мільйонів триста п`ятдесят вісім тисяч двісті сімдесят шість) грн., що за комерційним курсом, який на 17.02.2016 року становив 26,73 грн. за 1 долар США, відповідало сумі 350 000,00 (триста п`ятдесят тисяч) доларів США, його дочку ОСОБА_3 (відповідач у справі), а для створення враження законності вказаного фіктивного договору, залучити ОСОБА_1 (третя особа у справі), який забезпечить вказану фіктивну угоду, передавши в іпотеку, належну йому земельну ділянку, ринковою вартістю не менш ніж 350 000,00 доларів США у гривневому еквіваленті.

Враховуючи те, що винагорода сплачувалась після переоформлення права власності на земельні ділянки з ОСОБА_7 на ОСОБА_4 , а також з метою подальшої легалізації коштів, отриманих від ОСОБА_4 і існувала потреба в забезпеченні вказаних угод саме договором позики, у зв`язку із чим і була написана ОСОБА_3 розписка про отримання боргу в сумі 9 358 276 грн., однак фактично грошові кошти, зазначені в розписці, передані не були.

В цей же день ОСОБА_4 передав ОСОБА_6 гроші в сумі 350 000,00 (триста п`ятдесят тисяч) доларів США. 175 000,00 (сто сімдесят п`ять тисяч) доларів США з яких були передані в приміщенні нотаріальної контори, а решта - за місцем проживання ОСОБА_4 . Після передачі всієї суми винагороди ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_6. оригінал розписки, написаної ОСОБА_3 .

Судом не встановлювався та не перевірявся той факт, що у ОСОБА_7 відсутній оригінал розписки, написаний ОСОБА_3 , а до справидолучено копію вказаної розписки.

Поза увагою суду залишився і той факт, що ОСОБА_3 не потребує та не потребувала станом на дату укладення фіктивного договору позики будь-яких коштів і має підтверджені доходи, на відміну від ОСОБА_7 , яка не мала підтверджених доходів станом на 17.02.2016року.

Також, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що текст розписки ОСОБА_3 не містить відомостей про отримання нею грошей, а аналіз суми, зазначеної в розписці, свідчить про те, що це не сума позики, а перерахунок за середнім банківським курсом купівлі-продажу доларів США (станом на 17.02.2016 року середній курс складав 26.52 грн/дол). Сума коштів, зазначена в розписці, таким чином у перерахунку складає 350 000,00 доларів США.

Не відповідають фактичним обставинам справи, що підлягають встановленню, і висновки суду першої інстанції про те, що факт отримання грошових коштів при розгляді справи не оспорювався відповідачкою, про те, що відповідачка у справі частково повертала борг, а також те, що, отримуючи грошові кошти в борг, ОСОБА_3 зобов`язувалась їх повернути у строк у будь-якому разі не пізніше 15 липня 2017 року, оскільки відповідач ОСОБА_3 не приймала участі у розгляді справи судом першої інстанції, не підписувала жодних документів на представництво її інтересів в суді першої інстанції, документи, що подавались до суду від імені відповідачки та приєднані до справи №369/9135/17, не містять підпису відповідачки ОСОБА_3 .

До того ж, відповідачка ОСОБА_3 ніколи не повертала ОСОБА_7 жодних коштів, а заяви, які про це свідчать, не відповідають дійсності і є підробленими документами, так як вказують на неіснуючі факти. Окрім того, ОСОБА_7 не могла отримувати кошти від ОСОБА_3 відповідно в ті дати, які зазначені у її заявах, поданих нотаріусу, оскільки тричі, у вказані дати, або вона, або ОСОБА_3 перебували за кордоном.

Стверджує, що ОСОБА_3 не брала грошових коштів у ОСОБА_7 , а тому відсутні підстави для їх стягнення разом з штрафними санкціями.

Вважає, що позивачкою не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження передачі коштів відповідачці. А по суті, договір позики та розписка, написана ОСОБА_3 , потрібні були для виконання домовленості про сплату винагороди ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6. та ОСОБА_11 , що є іншим правочином, тобто, договором поруки.

Звернув увагу на введення ОСОБА_3 в оману ОСОБА_6 та ОСОБА_13 (помічник нотаріуса та її донька), з огляду на те, що під час посвідчення угоди ОСОБА_6 (брат позивача у справі) та ОСОБА_13 проживали однією сім`єю в громадянському шлюбі, а потім зареєстрували свій шлюб, що свідчить про їх спільні дії.

Ігнорування приватним нотаріусом ОСОБА_15 обов`язків, визначених Правилами професійної етики нотаріусів України (дійсних на момент вчинення нотаріальних дій), затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 04.10.2013 № 2104/5 свідчить, на думку третьої особи ОСОБА_1 , про існування в неї/нього особистої зацікавленості в результатах нотаріальних дій, які нею вчинялися на фінансову користь членів своєї сім`ї, чому суд повинен був окремо надати оцінку, аналізуючи докази на предмет належності та допустимості.

Крім того вважає, що приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_15, в порушення вимог Закону України «Про нотаріат» та наказу Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», в порушення вимог постанови НБУ «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» від 06.06.2013 року № 210, склала два примірника фіктивного договору позики від 17.02.2016 року, відповідно до якого ОСОБА_7 надає у позику ОСОБА_3 гроші у сумі 9 358 276 (дев`ять мільйонів триста п`ятдесят вісім тисяч двісті сімдесят шість) грн.

В подальшому, приватний нотаріус ОСОБА_15 надала ОСОБА_3 зразок розписки про отримання позики та, сказавши, що це лише формальність, передбачена договором позики, переконувала у необхідності написання вказаної розписки власноручно. У свою чергу, ОСОБА_6 та помічник приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, ОСОБА_15 - ОСОБА_13 , ввели в оману ОСОБА_3 , переконавши останню про те, що договір позики та розписка не матимуть жодних юридичних наслідків, отримали від ОСОБА_3 примірник розписки про прийняття позики.

Таким чином, ОСОБА_2 , використовуючи фіктивні документи, та копію розписки ОСОБА_3 , звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів та 24.06.2019 року отримала рішення суду, відповідно до якого набула право вимоги до ОСОБА_3 на суму 3 499 507 (три мільйони чотириста дев`яносто дев`ять тисяч п`ятсот сім) грн.

За даним фактом СВ Бучанського РУ ГУНП у Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 18.02.2021року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України.

З урахуванням викладеного вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , не встановив справжню правову природу правовідносин між сторонами, які виникли внаслідок забезпечення виконання зобов`язань щодо виплати винагороди за договорами купівлі-продажу земельних ділянок, та дійшов помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позову.

До матеріалів апеляційної скарги третя особа ОСОБА_1 долучив документи, які не були подані до суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу третьої особи ОСОБА_1 без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вже скасовано Київським апеляційним судом, а тому повторне скасування апеляційною інстанцією судового рішення може призвести до наявності двох суперечливих рішень суду апеляційної інстанції.

Підтвердила, що дійсно вона продала батьку ОСОБА_3 - ОСОБА_4 земельні ділянки, проте жодних домовленостей між її батьком ОСОБА_5 та батьком ОСОБА_3 щодо виплати винагороди за продаж цих ділянок не існувало, що може підтвердити її батько. Спростувати існування таких домовленостей міг би ОСОБА_4 , однак останній помер більше трьох років тому - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вважає, що продаж земельних ділянок ОСОБА_4 і надання позики ОСОБА_3 це різні правовідносини та ніяких умов щодо винагороди ні вона, ні її брат чи батько ОСОБА_4 не виставляли.

Звернула увагу на те, що третя особа у справі ОСОБА_1 не є уповноваженим представником відповідача у справі ОСОБА_3 і не має права робити від її імені без відповідних повноважень заяви про те, що ОСОБА_3 не приймала участі у розгляді справи судом першої інстанції та не підписувала жодних документів на представництво її інтересів та що ОСОБА_3 ніколи не повертала ОСОБА_2 жодних коштів, а заяви, які про це свідчать не відповідають дійсності і є підробленими документами, оскільки тричі, у вказані дати, або вона, або ОСОБА_3 перебували за кордоном, про те, що ОСОБА_3 не брала грошових коштів у ОСОБА_2 .

На спростування зазначених обставин позивачка зазначала про те, що від імені відповідачки в суді першої інстанції діяв її уповноважений представник - адвокат Падалка Костянтин Вікторович, повноваження якого перевірені судом першої інстанції та він був допущений до участі у справі та здійснював процесуальні права та обов`язки відповідної сторони у справі відповідно до закону.

Зазначала, що у її розпорядженні є документ з підписом відповідача ОСОБА_3 , який не був об`єктом дослідження експертизи, на яку посилається третя особа у справі ОСОБА_1 , це апеляційна скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року. Вказаний документ став об`єктом дослідження експертизи, проведеної за ініціативою сторони позивача, та який місить висновок про те, що підпис від імені ОСОБА_3 на останньому аркуші апеляційної скарги виконаний ОСОБА_3 .

Позивач стверджувала, що 17 лютого 2016 року вона передала ОСОБА_3 в борг грошові кошти у розмірі 9 358 276,00 грн. Після отримання від неї грошових коштів ОСОБА_3 власноручно написала і передала їй розписку, в якій підтвердила факт отримання цих коштів. Станом на сьогоднішній день оригінал розписки знаходиться у неї, ОСОБА_2 . Цей доказ вивчався судом першої інстанції, про що зазначено у рішенні суду.

Більш того, факт отримання грошових коштів при розгляді справи відповідачем не оспорювався, про що зазначено у рішенні суду. Не спростовувала факту отримання грошових коштів відповідачка і в доводах та вимога апеляційної скарги, що була подана нею на рішення суду першої інстанції.

Надуманими зі сторони третьої особи ОСОБА_1 позивач вважає обставини, зазначені в апеляційній скарзі, щодо введення в оману ОСОБА_3 при укладені договору позики від 17 лютого 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_13 (помічник нотаріуса та її донька) та некоректними є заяви ОСОБА_1 про відсутність у неї підтверджених доходів для видачі коштів ОСОБА_3 .

Щодо доказів, які долучені третьою особою до апеляційної скарги, позивачка вважає, що ОСОБА_1 не називає жодної поважної причини їх неподання до суду, при цьому більшість із наданих третьою особою доказів були створені лише у 2021 році.

У визначений ухвалою суду строк відповідач ОСОБА_3 не скористалась своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції третя особа ОСОБА_1 та його представник адвокат Слобожанюк А.М. підтримали доводи апеляційної скарги та просили їх задовольнити.

З доводами апеляційної скарги третьої особи ОСОБА_1 погодилась відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат Слобожанюк А.М.

Представник позивачки ОСОБА_7 адвокат Довгун І.В. заперечувала проти доводів апеляційної скарги третьої особи ОСОБА_1 та просила залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги третьої особи ОСОБА_1 , колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно з умовами договору позики від 17 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу ОСОБА_15, з однією сторони ОСОБА_2 - позикодавець, і з іншої сторони ОСОБА_3 - позичальник, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору позики, уклали цей договір про таке: в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у пункті 2 цього договору, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений даним договором строк та на визначених договором умовах - пункт 1 договору (а.с. 7-10 том 1).

Відповідно до пункту 2 договору розмір позики становить 9 358 276,00 грн. Сторони погодили визначити грошовий еквівалент позики в іноземній валюті (доларах США) за середнім курсом продажу комерційними банками гривні до долара США + 1% від середнього курсу продажу.На день укладення цього договору еквівалент переданих позичальнику грошових коштів складає 339 400 доларів США (станом на 17 лютого 2016 року середній курс продажу комерційними банками гривні до долара США складає 27,3 грн. Отже 27,3 грн + 1%складає 0,27 копійок=27 грн. 57 коп.

Сторони домовились, що сума позики, що підлягає сплаті позичальником позикодавцю, визначається в день сплати за середнім курсом продажу комерційними банками гривні до долару США на день платежу при умові, що загальний розмір позики в еквіваленті складає 339 400 доларів США.

Факт одержання позики підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником - пункт 3 договору.

Договір позики є безпроцентним - пункт 5 договору.

Згідно з підпунктами 6.1., 6.2. пункту 6 договору сторони визначили строк повернення позики.

Як передбачено підпунктом 6.1. пункту 6 договору, позика повертається протягом восьмимісячного строку до 15 липня 2017 року шляхом щомісячної виплати частини позики з 10 по 15 число кожного місяця, починаючи з грудня 2016 року згідно погодженого графіку у підпункті 6.2. пункту 6 договору:

1) з 10 по 15 грудня 2016 року: 1 240 650 грн. 00 коп., що на день укладення договору є еквівалентом 45 000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками гривні до долара США +1%;

2) з 10 по 15 січня 2017 року: 1 240 650 грн. 00 коп., що на день укладення договору є еквівалентом 45 000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками гривні до долара США +1%;

3) з 10 по 15 лютого 2017 року: 1 240 650 грн. 00 коп., що на день укладення договору є еквівалентом 45 000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками гривні до долара США +1%;

4) з 10 по 15 березня 2017 року: 1 240 650 грн. 00 коп., що на день укладення договору є еквівалентом 45 000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками гривні до долара США +1%;

5) з 10 по 15 квітня 2017 року: 1 240 650 грн. 00 коп., що на день укладення договору є еквівалентом 45 000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками гривні до долара США +1%;

6) з 10 по 15 травня 2017 року: 1 240 650 грн. 00 коп., що на день укладення договору є еквівалентом 45 000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками гривні до долара США +1%;

7) з 10 по 15 червня 2017 року: 1 240 650 грн. 00 коп., що на день укладення договору є еквівалентом 45 000 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками гривні до долара США +1%;

8) з 10 по 15 липня 2017 року: 672 708 грн. 00 коп., що на день укладення договору є еквівалентом 24 400 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками гривні до долара США +1%.

У пункті 7 договору, в якому сторонами узгоджені умови щодо порядку повернення позики, визначено, що зобов`язання позичальника має бути виконане за місцем реєстрації позикодавця за адресою: АДРЕСА_1 або у разі неможливості виконання зобов`язання за місцем реєстрації позикодавця через відсутність там позикодавця, або з інших причин, повернення позики здійснюється шляхом перерахування на поточний рахунок позикодавця № НОМЕР_1 в ПАТ «Креді Агріколь Банк», , МФО 300614 або, за ініціативою позикодавця, на інший поточний рахунок позикодавця, про який позикодавець своєчасно письмово, за 10 днів до дати виконання зобов`язання, повідомить позичальника.

При поверненні позичальником частини позики готівкою - повернення підтверджується нотаріально засвідченою заявою позикодавця про отримання грошей, при безготівковому поверненню частини позики - повернення підтверджується випискою з банківського рахунку позикодавця.

Позика може бути повернута позичальником достроково - пункт 9 договору.

У разі відмови позикодавця прийняти гроші позичальник має право внести суми в депозит нотаріуса - пункт 10 договору.

У випадку прострочення позичальником виконання договору він несе відповідальність за порушення грошового зобов`язання у відповідності до ст.625 ЦК України, а саме: на вимогу позикодавця позичальник зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 8% річних від простроченої суми - пункт16 договору позики.

У випадку порушення позичальником графіку повернення позики, визначеного у пункті 6.2. договору, позичальник повинен сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від своєчасно неповерненої суми позики за кожен день прострочення виконання договору- пункт 17 договору.

За пунктом 19 договору сторони домовились про збільшення строків позовної давності для стягнення пені за договором до строків позовної давності основного зобов`язання, а саме до трьох років.

Згідно з пунктом 8 договору сторони визначили, що після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику розписку. У разі неможливості повернення розписки, позикодавець повинен вказати про це у розписці, яку він видає позичальнику. Наявність розписки у позичальника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно з розпискою від 17 лютого 2016 року ОСОБА_3 отримала у борг від ОСОБА_2 9 358 276,00 грн. та зобов`язувалась повернути зазначену суму до 15 липня 2017 року згідно договору позики від 17 лютого 2016 року, що укладений між нею та ОСОБА_2 (а.с. 11 том 1).

Як передбачено пунктом 13 договору позики, в забезпечення належного виконання зобов`язання позичальника, між позикодавцем та ОСОБА_1 в день укладення цього договору повинен бути укладений договір іпотеки земельних ділянок. В разі невиконання цієї вимоги, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики.

З метою забезпечення виконання позичальником ОСОБА_3 зобов`язань за договором позики від 17 лютого 2016 року, між ОСОБА_1 , як іпотекодавцем, та ОСОБА_2 , як іпотекодержателем, 17 лютого 2016 року було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передав, а іпотекодержатель ОСОБА_2 прийняла в іпотеку нерухоме майно, що належить іпотекодавцю, а саме: земельну ділянку, площею 1,2098 га, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Білогородка, кадастровий номер :05:004:0027, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, якісна характеристика земельної ділянки за складом та видами угідь - рілля; земельну ділянку, площею 1,2109 га, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Білогородка, кадастровий номер :05:004:0036, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, якісна характеристика земельної ділянки за складом та видами угідь - рілля; земельну ділянку, площею 6,8613 га, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Білогородка, кадастровий номер :06:014:0138, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку, якісна характеристика земельної ділянки за складом та видами угідь - рілля, нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями (а.с. 202-207 том 1).

На підставі наданих учасниками справи та досліджених у судовому засіданні доказів судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 повністю виконала свої зобов`язання за договором позики від 17 лютого 2016 року, надавши позичальнику ОСОБА_3 суму позики в повному обсязі у розмірі 9 358 276,00 грн., які прийняті позичальником від ОСОБА_2 , що підтверджується укладеним між сторонами договором позики від 17 лютого 2016 року та розпискою про отримання ОСОБА_3 в борг коштів у розмірі 9 358 276,00 грн.

Факт отримання грошових коштів та часткового виконання зобов`язання не оспорювався при розгляді справи відповідачем ОСОБА_3 .

Зважаючи на те, що строк виконання зобов`язання за договорами позики настав, позивач 18 липня 2017 року звернулась до позичальника ОСОБА_3 з письмовою вимогою про повернення простроченої частини позики (а.с. 35-37 том 1).

Досудова вимога залишилась без виконанняпозичальником ОСОБА_3 , що стало підставою для подання позикодавцем ОСОБА_2 до суду позову про стягнення заборгованості.

На підставі розрахунку заборгованості за договором, нотаріально посвідчених заяв ОСОБА_2 щодо повернення позичальником частини позики готівкою, судом першої інстанції встановлено, що позичальник ОСОБА_3 частково виконала зобов`язання за договором позики від 17 лютого 2016 року, а саме: 06 грудня 2016 року - у розмірі 2 430 000 грн. 00 коп., що в еквіваленті становить 90 000,00 доларів США; 15 березня 2017 року - 1 210 680 грн. 00 коп., що в еквіваленті становить 45 000,00 доларів США; 30 березня 2017 року - 811 200 грн. 00 коп., що в еквіваленті становить 30 000,00 доларів США; 11 квітня 2017 року - 262 500 грн. 00 коп., що в еквіваленті становить 10 000,00 доларів США; 31 травня 2017 року - 639 280 грн. 00 коп., що в еквіваленті становить 24 400,00 доларів США; 14 червня 2017 року - 259 900 грн. 00 коп., що в еквіваленті становить 10 000,00 доларів США; 06 липня 2017 року - 783 300 грн. 00 коп., що в еквіваленті становить 30 000,00 доларів США; 09 серпня 2017 року - 643 250 грн. 00 коп., що в еквіваленті становить 25 000,00 доларів США (а.с.12-19, 153-156 том1).

Залишились невиконаними зобов`язання позичальника ОСОБА_3 за договором позики від 17 лютого 2016 рокущодо повернення частини позики: до 15 травня 2017 року у розмірі 5 600 доларів США, що в еквіваленті на 15 травня 2017 року становить 148 400 грн. 00 коп. (98 днів прострочення, з 16 травня 2017 року по 21 серпня 2017 року); до 15 червня 2017 року - 45 000 доларів США, що в еквіваленті на 15 червня 2017 року становить 1172 250 грн. 00 коп. (67 днів прострочення, з 16 червня 2017 року по 21 серпня 2017 рік); до 15 липня 2017 року - 24 400 доларів США, що в еквіваленті на 15 липня 2017 року становить 636 596 грн. (37 днів прострочення, з 16 липня 2017 року по 21 серпня 2017 рік).

Загальний розмір заборгованості за договором позики від 17 лютого 2016 року становить 1 957 246 грн. 00 коп.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 17 лютого 2016 року в частиніскладової вимоги заборгованості - основного боргу, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що частина коштів, отриманих у позику, не повернена відповідачкою, а тому наявні правові підстави для стягнення з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_2 основного боргу за договором позики у розмірі 1 957 246 грн. 00 коп.

Установивши при розгляді справи, що відповідачем кошти не були повернуті у строк, встановлений договором позики, а тому мало місце прострочення виконання зобов`язання, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідачки на користь позивачки інфляційних втрат за період з 16 лютого 2017 року по 07 листопада 2018 року у розмірі 299 422 грн. 92 коп. та 8% річних за вказаний період у розмірі 288 572 грн. 46 коп. відповідно до п.16 договору позики, задовольнивши позов ОСОБА_2 в цій частині складової вимоги заборгованості.

Вирішуючи спір в частині складової вимоги заборгованості - пені за порушення позичальником графіку повернення позики, задовольняючи частково позов ОСОБА_2 в цій частині складової вимоги заборгованості, суд першої інстанції керувався тим, що відповідачка порушила умови договору щодо повернення позики у строк до 15 липня 2017 року, а тому настають правові наслідки, встановлені договором щодо сплати пені, розмір якої за пред`явленими вимогами позивачки за період з 16 лютого 2017 року по 07 листопада 2018 року становить 1 068 989 грн. 18 коп..

Разом з тим, врахувавши, що відповідачка ОСОБА_3 частково повернула борг, а також, приймаючи до уваги, що позивачці частково відшкодовані збитки, завдані простроченням виконання шляхом стягнення з відповідачки інфляційних втрат та 8% річних на загальну суму 587 995 грн. 38 коп., суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування положень статті 551 ЦК України та зменшення розміру пені до 300 000 грн 00 коп. При цьому суд зазначив, що вказаний розмір буде достатнім для покриття всіх збитків позивачки і відповідатиме меті забезпечення виконання умов договору, не буде непомірним та не поставить відповідачку у вкрай невигідне, скрутне становище.

Сторони у справі - позивачка ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_3 оскаржили рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, звернувшись у липні 2019 року до Київського апеляційного суду з окремими апеляційними скаргами на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року, зміст та доводи яких не містять вимог щодо скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 основного боргу у розмірі 1 957 246 грн. 00 коп (а.с. 1-5, 11-18 том 2).

За результатами розгляду апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_3 колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду прийнято постанову від 17 жовтня 2019 року, якою рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольно частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від17 лютого 2017 року у загальному розмірі 3 499 507 (три мільйони чотириста дев`яносто дев`ять тисяч п`ятсот сім) грн. 98 коп., з яких: заборгованість за договором позики у розмірі 1 957 246 грн. 00 коп., інфляційній втрати у розмірі 267 359 грн. 80 коп., вісім процентів річних у розмірі 205 913 грн. 00 коп. та пеня у розмірі 1 068 989 грн. 18 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 39 205 грн. 05 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 80-81, 82-93 том 2).

При цьому, в описовій частині постанови колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 17 жовтня 2019 року зазначено, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 не містять доводів та вимог в частині задоволення судом першої інстанції позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 позики в розмірі 1 957 246 грн. 00 коп., витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 21 792 грн. 00 коп., а також в частині правових підстав для стягнення інфляційних втрат, 8% річних та пені, а тому відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Після закінчення апеляційного розгляду справи третя особа у справі ОСОБА_1 , який не був присутній під час апеляційного розгляду справи, 27 жовтня 2021 року подав апеляційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року.

Порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, врегульовано статтею 370 ЦПК України.

Так, якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави (частина перша статті 370 ЦПК України).

За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції (частина третя статті 370 ЦПК України).

Таким чином, розгляд апеляційної скарги в порядку статті 370 ЦПК України передбачає перевірку законності судового рішення за наслідками розгляду попередньої апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України, якою закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що принцип диспозитивності реалізується на стадії апеляційного оскарження учасником справи шляхом визначення об`єкта оскарження (конкретного рішення чи його частини) та конкретними вимогами апеляції, а також шляхом визначення заявником предмета оскарження, під якими розуміють допущені судом першої інстанції порушення, які перевіряються судом апеляційної інстанції і які наведені у доводах апеляції.

У свою чергу, дотримуючись принципу диспозитивності, у разі подання апеляційної скарги на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення суду першої інстанції ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Проте, у даній справі суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 , в порушення принципу диспозитивності скасував рішення суду першої інстанції в частині складової вимоги заборгованості - основного боргу у розмірі 1 957 246 грн. 00 коп., тобто в тій частині, яка в апеляційному порядку сторонами (позивачем та відповідачем) не оскаржувалась, що вказує на наявність підстав за положеннями статті 370 ЦПК України при розгляді справи за апеляційною скаргою третьої особи ОСОБА_1 , що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, для скасування колегією судді апеляційного суду раніше прийнятої постанови Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 1 957 246 грн. 00 коп. та в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в загальному розмірі 3 499 507,98 грн.

Перевіряючи законність судового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги третьої особи ОСОБА_1 , які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційними скаргами позивача та відповідача, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначений правовий висновок неодноразово підтверджено Верховним Судом України, зокрема у постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Фактичні обставини справи на підставі наданих сторонами доказів, які були досліджені в судовому засіданні, свідчать про те, що 17 лютого 2016 року між ОСОБА_2 - позикодавець та ОСОБА_3 - позичальником було укладено договір позики, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу ОСОБА_15, за умовами якого ОСОБА_2 передала у власність позичальнику ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 9 358 276,00 грн., а позичальник зобов`язувалась повернути позику щомісячними виплатами (частинами) з 10 по 15 число кожного місяця за графіком поверненням позики, з кінцевим терміном повернення до 15 липня 2017 року.

На підтвердження умов договору позики, факту отримання грошових коштів та зобов`язання їх повернути, відповідачка у справі ОСОБА_3 склала розписку від 17 лютого 2016 року, оригінал якої знаходиться у позивача та безпосередньо досліджений судом апеляційної інстанції в судовому засідання 10 лютого 2022 року.

Під час судового розгляду справи в суді першої інстанції, про що свідчить відзив на позовну заяву, надані пояснення в судовому засіданні представником відповідача Падалка К.В. , і такі доводи містяться в апеляційній скарзі відповідача ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року, відповідачем ОСОБА_3 визнані обставини укладення у письмовій формі договору позики від 17 лютого 2016 року, отримання у борг грошових коштів у ОСОБА_2 , часткового виконання зобов`язання, з останнім сплаченим платежем 09 серпня 2017 року, та порушення нею виконання зобов`язання з повернення позики на загальну суму 1 957 246 грн. 00 коп., що відповідно до положень статті 206 ЦПК України є виявом принципів диспозитивності і змагальності сторони у справі, а відповідно до вимог частини 1 статті 81 ЦПК України обставини, що визнані відповідачем у справі ОСОБА_3 не підлягають доказуванню (а.с. 199-201, 232 том 1, а.с. 11-18 том 2).

При цьому, оригінали договору позики та розписки від 17 лютого 2016 року, що знаходяться у позивача, та були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, з урахуванням змісту розписки та положень статті 545 ЦК України свідчать про те, що зобов`язання з повернення позики позичальником ( відповідачем у справі) повністю не виконано.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставин у своїй сукупності дозволяють колегії судді апеляційного суду зробити висновок про те, що у справі, яка переглядається, знайшов підтвердження факт невиконання позичальником ОСОБА_3 у повному обсязі своїх зобов`язань за договором позики від 17 лютого 2016 року, а тому наявні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_2 в частині складової вимоги заборгованості - основного боргу у розмірі 1 957 246 грн. 00 коп.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 1 957 246 грн. 00 коп.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги третьої особи ОСОБА_1 про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження передачі нею коштів відповідачу, стверджуючи про те, що відповідач ОСОБА_3 не брала грошових коштів у ОСОБА_2 та не могла їх повертати, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 12 і статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У абзаці 2 частини першої статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом статті 1051 ЦК України, якщо сторона заперечує дійсність договору позики (оспорює його) на підставах безгрошовості, то саме вона повинна довести суду ці обставини належними доказами з дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства.

Як встановлено колегією суддів апеляційного суду і такі висновки узгоджуються із наданою оцінкою доказам судом першої інстанції, на підтвердження умов договору позики, факту отримання грошових коштів та зобов`язання їх повернути, відповідачем у справі ОСОБА_3 складено розписку від 17 лютого 2017 року, оригінал якої знаходиться у позивача та безпосередньо досліджений судом апеляційної інстанції під час розгляду справи.

Наявність таких правовідносин сторін підтверджує факт укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ою договору позики від 17 лютого 2016року та реальність цього договору, оскільки в силу вимог статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Відповідач ОСОБА_3 таку презумпцію не спростувала, належних та допустимих доказів безгрошовості позики, інших доказів (письмові докази, засоби аудіо -, відеозапису тощо), які відповідно до положень статей 218, 1051 ЦК України можуть підтвердити ці обставини, відповідачем ОСОБА_3 ою під час судового розгляду справи не надано.

Зазначені обставини спростовують доводи апеляційної скарги третьої особи ОСОБА_1 про те, що позивачем не доведено в передбачений законом спосіб укладення з відповідачем ОСОБА_3 ою договору позики від 17 лютого 2016 рокуна суму 9 358 276,00 грн.

До того ж, як вбачається із відзиву на позовну заяву, доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року, відповідач під час судового розгляду справи підтвердила факт отримання нею грошових коштів у ОСОБА_2 відповідно до виданої розписки від 17 лютого 2016 року та часткового виконання нею зобов`язання за вказаним договором позики (а.с. 199-201 том 1, а.с. 11-18 том 2).

Обставини надання таких письмових пояснень суду не спростовані під час перегляду справи за поданою апеляційною скаргою третьої особи ОСОБА_1 .

Отже, такі дії позичальника ОСОБА_3 свідчать про визнання нею боргу за договором позики від 17 лютого 2016 року на суму 1 957 246 грн. 00 коп. й свого обов`язку перед ОСОБА_2 щодо повернення вказаної суми боргу, що також вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідачка ОСОБА_3 ніколи не повертала позивачці ОСОБА_2 жодних коштів, а нотаріально посвідчені заяви, які про це свідчать, є підробленими документами.

Колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги третьої особи ОСОБА_1 про те, що по суті договір позики був укладений та розписка, написана ОСОБА_3 , була надана для виконання домовленості про сплату винагороди ОСОБА_4 (батько відповідача та третьої особи у справі) на користь ОСОБА_6 . (брат позивача у справі) та ОСОБА_11 . (батько позивача у справі) в рахунок оплати договорів купівлі-продажу земельних ділянок як такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами, ґрунтуються на припущеннях, а відповідно до вимог частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо введення ОСОБА_6 . (брат позивача у справі) та ОСОБА_13 (помічник нотаріуса та її донька) в оману ОСОБА_3 при вчиненні правочину (договору позики від 17 лютого 2016 року), а також складання приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_15, в порушення вимог Закону України «Про нотаріат» та наказу Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», в порушення вимог постанови НБУ «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» від 06.06.2013 р. № 210, фіктивного договору позики від 17 лютого 2016 року, оскільки виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Встановлені фактичні обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 не є учасником спірних правовідносин за договором позики від 17 лютого 2016 року та не наділений повноваженнями оспорювати договір позики в інтересах позичальника ОСОБА_3 .

В свою чергу, відповідач ОСОБА_3 , як сторона договору позики, обравши спосіб захисту своїх прав, під час судового розгляду справи не доводила правову та фактичну підстави своїх заперечень проти позову ОСОБА_2 щодо вчинення правочину позики під впливом обману чи фіктивного правочину, а навпаки, визнавала обставини як укладення у письмовій формі договору позики від 17 лютого 2016 року, отримання у борг грошових коштів у ОСОБА_2 , так і порушення нею виконання зобов`язання з повернення позики позикодавцю на суму 1 957 246 грн. 00 коп.

Належних та допустимих доказів щодо недостовірності цих обставин або не добровільності їх визнання відповідачем ОСОБА_3 під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції третьою особою ОСОБА_1 не надано та матеріали справи не містять, а тому, в силу вимог частини 1 статті 81 ЦПК України обставини, що визнані відповідачем у справі ОСОБА_3 не підлягають доказуванню.

При цьому сам факт звернення відповідача ОСОБА_3 до органів поліції та проведення СВ Бучанського РУ ГУНП у Київській області досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідування від 18 лютого 2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, не підтверджує як причетності позивача ОСОБА_2 до вчинення кримінального правопорушення, так і наявності в її діях умислу при вчиненні правочину (договору позики від 17 лютого 2016 року) на заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство).

Такі обставини мають бути підтверджені вироком суду у кримінальній справі, що набрав законної сили, і тільки тоді відповідно до вимог частини 6 статті 82 ЦПК України вказані обставини будуть обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Твердження третьої особи ОСОБА_1 про те, що відповідач ОСОБА_3 не приймала участі у розгляді справи, не підписувала жодних документів на представництво її інтересів, документи, що подавались до суду від її імені та приєднані до справи №369/9135/17 не містять підпису, що належать відповідачу ОСОБА_3 є безпідставними.

Колегією суддів апеляційного суду встановлено, що розгляд справи в суді першої інстанції здійснювався судом з повідомленням учасників справи. Відповідач ОСОБА_3 була обізнана про розгляд справи №369/9135/17, протягом розгляду справи брала участь у судовому процесі особисто, вчиняючи процесуальні дії щодо оскарження ухвали про відкриття провадження у справі від 28 серпня 2017 року, усунення недоліків апеляційної скарги, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції від 24 червня 2019 року,так і за участю представника Падалка Костянтина Вікторовича , який був допущений до участі у справі судом першої інстанції та здійснював процесуальні права та обов`язки сторони відповідача, а відтак права відповідача ОСОБА_3 у повному обсязі реалізовані в суді першої інстанції (а.с. 72-74, 88-89, 146, 177, 178, 179, 199-201, 210-211, 212, 225, 232 том 1, 11-18 том 2).

До того ж, реалізуючи право на апеляційний перегляд справи №369/9135/17, та оскаржуючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції від 24 червня 2019 року, особисто відповідач ОСОБА_3 жодних аргументів щодо розгляду справи судом першої інстанції за її відсутності, як відповідача у справі, порушення її права на участь у судовому розгляді, не забезпечення її можливості надати суду докази в апеляційній скарзі не зазначала.

Отже, доводи, наведені третьою особою ОСОБА_1 в обґрунтування його апеляційної скарги, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 17 лютого 2016 року в частиніскладової вимоги заборгованості - основного боргу у розмірі 1 957 246 грн. 00 коп.

Вирішуючи спір в цій частині вимог, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 основного боргу у розмірі 1 957 246 грн. 00 коп.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 1 957 246 грн. 00 коп., ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги третьої особи ОСОБА_1 в цій частині вирішення вимог висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 370, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Постанову Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року в частині скасування рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 1 957 246 грн. 00 коп. та в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в загальному розмірі 3 499 507,98 грн. скасувати.

Апеляційну скаргу третьої особи ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2019 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в розмірі 1 957 246 грн. 00 коп. залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2022року.

Головуючий: Судді: