Єдиний унікальний номер 725/4377/21
Номер провадження 2/725/754/21
15.02.2022 року м.Чернівці
Першотравневий районний суд м. Чернівці
головуючого судді - Нестеренко Є.В.
секретаря судового засідання - Пентелюк П.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Першотравневого районного суду м. Чернівці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», місце знаходження: м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, 21, до ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, місце знаходження: м. Чернівці, площа Центральна,9, про виселення та звільнення приміщення від особистих речей,-
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про виселення та звільнення приміщення від особистих речей, в обґрунтування якого зазначив, що 22.05.2007 року Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (закрите акціонерне товариство) та відповідач ОСОБА_1 уклали Кредитний договір 1287, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у сумі 31 000,00 євро. В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором №1287, ОСОБА_1 як «Іпотекодавець» передав в іпотеку двохкімнатну квартиру, загальною площею 43,5 кв.м., житловою тощею 27,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 подальшому 17.12.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір про відступлення прав вимоги за кредитами. У відповідності з цим договором до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшли всі вимоги за кредитним договором, а також всі інші пов`язані з ним права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, в тому числі звернення стягнення.
Позивач зазначає, що оскільки відповідач ОСОБА_1 неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання по кредитному договору, ТОВ «Кредитні ініціативи» звернуло стягнення на квартиру Іпотекодавця на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (п 5.3. Іпотечного договору) та звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора. В свою чергу державний реєстратор Козлова Наталія Володимирівна, прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 57784148 від 21.04.2021 року та відповідно ТОВ «Кредитні ініціативи» став законним власником двохкімнатної квартири, загальною площею 43,5 кв.м., житловою тощею 27,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином позивач вказує, що відповідач втративши право власності на квартиру втратив і право користування нею. В свою чергу зазначає, що згідно довідки Відділу ведення територіальної громади Чернівецької міської ради від 14.05.2021 року, в спірній квартирі власником якої є позивач, зареєстровані та продовжують проживати відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та члени його сім`ї ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позивач стверджує, що звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник, продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися, а такі дії відповідача створюють перешкоди позивачу у здійснені законних прав власника, а саме в користуванні та розпорядженні власністю.
На підставі вищевикладеного, позивач просить суд виселити відповідачів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та члени його сім`ї ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з двохкімнатної квартири, загальною площею 43,5 кв.м., житловою тощею 27,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати їх звільнити вказану квартиру від особистих речей та стягнути судові витрати.
Ухвалою судді від 11.11.2021 року відкрито провадження по цивільній справі, судовий розгляд постановлено проводити в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 10.01.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
До початку судового засідання представник позивача, подав до суду письмову заяву, в якій просить суд справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи.
В судове засідання відповідачі не з`явились, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили, відзив не подали.
Представник третьої особи Служби у справах дітей Чернівецької міської радив судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, при ухваленні рішення просив врахувати інтереси дитини.
В наслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу в їх відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін.
Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив, наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини.
Зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Судом встановлено, що згідно кредитного договору №1287 від 22.05.2007 року укладеним між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_1 останній отримав кредит у сумі 31 000,00 євро.
В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором №1287, між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком було укладено іпотечний договір від 22.05.2007 року, згідно якого Іпотекодавець передав Іпотекодержателю з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором двохкімнатну квартиру, загальною площею 43,5 кв.м., житловою тощею 27,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
17.12.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір про відступлення прав вимоги за кредитами. У відповідності з цим договором до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшли всі вимоги за кредитним договором, а також всі інші пов`язані з ним права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, в тому числі звернення стягнення.
Згідно довідки Відділу ведення територіальної громади Чернівецької міської ради від 14.05.2021 року, в спірній квартирі зареєстровані та продовжують проживати відповідачі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.04.2021 року, ТОВ «Кредитні ініціативи» є власником двохкімнатної квартири, загальною площею 43,5 кв.м., житловою тощею 27,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 дата державної реєстрації 21.04.2021 року, підстава державної реєстрації, договір іпотеки від 22.05.2007 року.
Згідно вимоги про добровільне виселення від 09.06.2021 року ТОВ «Кредитні ініціативи» повідомило відповідачів про задоволення, у порядку ст.37 Закону України «Про іпотеку», забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, тобто вказаної квартири, яка знаходилась в іпотеці відповідно до умов іпотечного договору від 22.05.2007 року, та, як законний власник, відповідно до ст. 391 ЦК України, вимагало добровільно звільнити всіма мешканцями вказане житлове приміщення, зі зняттям всіх мешканців житла з реєстраційного обліку, та звільнити помешкання від їх особистих речей.
Норми права, та мотиви їх застосування.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, своїх чи законних інтересів.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
За приписами ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За нормою ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У відповідності до ч.,ч. 1, 2 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).
Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР.
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
У справі, що розглядається, кредитодавець, який набув право власності на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення у позасудовому порядку, заявив про наявність перешкод у користуванні своєю власністю, оскільки в спірному будинку зареєстровані відповідачі, які відмовляються виселятися з квартири.
Згідно п.2.1 кредитного договору №1287 від 22.05.2007 року вбачається, що предметом договору був кредит у сумі 31 000,00 євро.
Як вбачається із п.2.6 кредитного договору №1287 від 22.05.2007 року, кредит надавався позичальнику для придбання нерухомості у власність, а саме квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1 у п.п.1.3,1.4 іпотечного договору від 22.05.2007 року, зазначено, що предмет іпотеки належав Іпотекодавцеві на підставі договору купівлі-продажу від 22.05.2007 укладеного між ним та ОСОБА_6 . Вартість предмету іпотеки згідно договору купівлі-продажу становила 9178 (дев`ять тисяч сто сімдесят вісім) гривень.
Таким чином судом встановлено, що доказів того, що вказана квартира, яка передана в іпотеку із якої просить виселити позивач відповідачів, придбана за рахунок кредитних коштів (позики), матеріали справи не містять та позивачем надані не були.
Отже, виселення з такої квартири проводиться з наданням іншого постійного житла, яке за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР вказується у рішенні суду.
Зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їх виселенням, обов`язком позивача.
Позивач, заявивши вимогу про виселення відповідачів із предмета іпотеки, не вказав у позовній заяві іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК УРСР повинно надаватися відповідачам одночасно з їх виселенням, що підставо для відмови у задоволенні позову.
При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя банк був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві приватної власності іпотекодавцю ОСОБА_1 , зокрема про наявність відповідних речових прав його членів сім`ї, які зареєстровані і проживають у квартирі. Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника спірної квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою.
Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутому позивачем на підставі іпотечного договору будинку, обмежує право останнього на користування майном.
Частина друга статті 109 ЖК УРСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.
Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», заяви № 7151/75 та № 7152/75, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п.1 ст.8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).
Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі за №206/402/18 від 16 грудня 2020 року.
Висновок Органу опіки і піклування Чернівецької міської ради про доцільність виселення малолітньої ОСОБА_3 суду сторонами не надано та в матеріалах справи відсутній.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням, а також відсутність висновку органу опіки та піклування про доцільність виселення малолітньої дитини.
Керуючись ст. 316,317,319,321.391 України, ст.109,150 ЖК УРСР, ст. ст. 2, 4, 7, 9, 10, 12, 76-81, 133, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 280-284,354-356 ЦПК, суд -
У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», місце знаходження: м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, 21, до ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, місце знаходження: м. Чернівці, площа Центральна,9, про виселення та звільнення приміщення від особистих речей- відмовити в повному обсязі.
Заочне рішення (в порядку 284 ЦПК України) може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається (в порядку до вимог ст.ст. 352, 354 ЦПК України) протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Суддя Першотравневого
районного суду м.Чернівці Є. В. Нестеренко