Справа № 495/2341/19
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

03 лютого 2022 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючої одноособово - судці Шевчук Ю.В.,

при секретарі - Бучка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБД ПЛЮС», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Білгород-Дністровський міськрайонний відділ Головного територіального управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_2 про скасування заборони на нерухоме майно та скасування іпотеки,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненою позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБД ПЛЮС», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Білгород-Дністровський міськрайонний відділ Головного територіального управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_2 про скасування заборони на нерухоме майно та скасування іпотеки.

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог

Свої уточнені позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 24.10.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого остання отримала кредит у сумі 270 000,00 доларів США, який зобов`язалася повернути у повному обсязі в строк до 24.10.2018 року або достроково зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,4% річних.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 був договір іпотеки б/н від 24.10.2007 року, згідно якого останні надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: будівлі магазину з житловими приміщеннями, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 651,3 кв.м, житловою - 81,20 кв.м, яке належить їм на підставі свідоцтва про право власності нерухомого майна, виданого виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради 29.06.2006 року, зареєстрованого КП «Білгород- Дністровське БТІ» 30.06.2006 року, реєстраційний номер: 13643833.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 24.10.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 також був укладений договір поруки №151524, згідно якого позивачка ОСОБА_1 як поручитель зобов`язалася перед кредитором у солідарному порядку відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору.

27.10.2009 року АКІБ «Укрсиббанк» змінило назву на ПАТ «Укрсиббанк», яке є правонаступником усіх та зобов`язань АКІБ «Укрсиббанк».

08.12.2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу вимоги за кредитами, в тому числі за кредитним договором №0.

04.02.2014 року ПАТ «ДельтаБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про передачу в рахунок виконання основного зобов`язання щодо сплати заборгованості у розмірі 350240,37 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 4153284,45 грн. за договором у розмірі 350240,37 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 4153284,45 грн. за договором про надання споживчого кредиту №0 від 24.10.2007 року, укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 , звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: будівлі магазину з житловими приміщеннями, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа - 651,3 кв.м, житлова - 81,20 кв.м шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане майно.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14.11.2017 року по справі №495/767/14-ц було визнано припиненим з 02 жовтня 2013 року договір поруки №151524 від 24 жовтня 2007 року, укладений між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 , в забезпечення договору про надання споживчого кредиту №0 від 24 жовтня 2007 року, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 ..

Тобто, як зазначає позивачка ОСОБА_1 , станом на теперішній час договір поруки №151524 від 24.10.2007 року, укладений між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 , в забезпечення договору про надання споживчого кредиту №0 від 24 жовтня 2007 року, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 є припиненим, тому підстав для продовження дії заборони на нерухоме майно, яке належить позивачці ОСОБА_1 , а саме Ѕ частину будівлю магазину з житловими приміщеннями, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 не має.

Тому, для захисту своїх прав та інтересів, позивачка ОСОБА_1 звертається до суду з уточненою позовною заявою та просить суд:

-скасувати заборону на нерухоме майно, а саме на Ѕ частину будівлю магазину з житловими приміщеннями, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану 24.10.2017 року приватним нотаріусом Чухрай Т.Ю. за реєстровим номером 83;

-скасувати іпотеку на нерухоме майно, а саме на Ѕ частину будівлю магазину з житловими приміщеннями, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану 06.12.2012 року приватним нотаріусом Хара Н.С..

Рух справи у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.03.2019 року було відкрито загальне позовне провадження по даній справі.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.09.2019 року було закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.01.2020 року було залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_2 .

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.12.2020 року було задоволено клопотання представника ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.12.2020 року було залучено до участі по даній справі ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» як правонаступника первісного відповідача ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.06.2021 року було задоволено клопотання представника ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.10.2021 року було задоволено клопотання представника ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.11.2021 року було задоволено клопотання представника ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.01.2022 року було задоволено клопотання представника ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Короткий виклад позицій сторін по справі

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 , та її представник ОСОБА_4 уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, зазначених в уточненій позовній заяві.

В судове засідання представник первісного відповідача ПАТ «Дельта Банк» не з`явився, однак надав на адресу суду відзив, згідно якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки на даний час ОСОБА_1 залишається іпотекодавцем відповідно до договору іпотеки, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого 24.10.2007 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Чухрай Т.Ю. за реєстровим №4346.

В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 не з`явилась, проте адвокат Оськін М.Д., який діє в її інтересах, надав на адресу суду заяву, згідно якої просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та письмові пояснення, відповідно до яких зазначив, що ст.16 ЦК України не передбачає такого способу захисту права, як скасування заборони та іпотеки на нерухоме майно за наявності діючого договору іпотеки.

В судовому засіданні представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» - адвокат Пивоваров В.І. просив відмовити у задоволенні уточнених позовних вимог позивачки у повному обсязі, оскільки ухвала, на яку посилається позивачка не є кінцевим рішенням по справі та станом на теперішній час іпотека щодо спірного майна не є припиненою, тому підстави для скасування заборони на відчуження іпотечного майна відсутні.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 24.10.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого остання отримала кредит в сумі 270 000,00 доларів США, який зобов`язалася повернути у повному обсязі в строк до 24.10.2018 року або достроково зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,4 % річних.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки б/н від 24.10.2007 року, згідно якого останні надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: будівлі магазину з житловими приміщеннями, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 651,3 кв.м., житловою - 81,20 кв.м., яке належить їм на підставі свідоцтва про право власності нерухомого майна, виданого виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради 29.06.2006 року, зареєстрованого КП «Білгород-Дністровське БТІ» 30.06.2006 року, реєстраційний номер: 13643833.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 24.10.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та позивачкою ОСОБА_1 також був укладений договір поруки №151524, згідно якого остання зобов`язалася перед кредитором у солідарному порядку відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх її зобов`язань, що виникли з кредитного договору.

27.10.2009 року АКІБ «Укрсиббанк» змінило назву на ПАТ «Укрсиббанк», яке є правонаступником усіх прав та зобов`язань АКІБ «Укрсиббанк».

08.12.2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі продажу вимоги за кредитами, в тому числі за кредитним договором №0.

20.05.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» був укладений Договір №2244/К про відступлення прав вимоги, відповідно до якого останнє набуло права вимоги за кредитним договором №0 від 24.10.2007 року, Іпотечним договором №б/н від 24.10.2007 року, Договором поруки №151524 від 24.10.2007 року, Договором поруки №151529 від 24.10.2007 року.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.11.2014 року по справі №495/767/14-ц позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - Державна Реєстраційна служба України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність було задоволено частково. В рахунок виконання основного зобов`язання щодо сплати заборгованості у розмірі 350240,37 доларів США, за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 24.10.2007, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: будівлі магазину з житловими приміщеннями, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа - 651,30 кв.м., житлова - 81,20 кв.м. шляхом передачі Іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане майно. Визнано за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки, а саме на: будівлі магазину з житловими приміщеннями, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа - 651,30 кв.м., житлова - 81,20 кв.м.. Припинено право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на будівлі магазину з житловими приміщеннями, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа - 651,30 кв.м., житлова - 81,20 кв.м.. Виселено відповідачів з житлових приміщень. У задоволенні позову, в частині витребування від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і передачі ПАТ «Дельта Банк» технічного паспорту, правовстановлюючих документів на будівлі магазину з житловими приміщеннями, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа - 651,30 кв.м., житлова - 81,20 кв.м., а також виселення з житлових приміщень, які розташовані за зазначеною вище адресою усіх інших мешканців, які в них зареєстровані і проживають - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654 грн. 00 коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання договору поруки припиненим та договору іпотеки припиненим частково - відмовити.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21.05.2015 року Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 листопада 2014 року в частині відмови в позові про припинення договору поруки скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення. Визнано припиненим з 02 жовтня 2013 року договір поруки №151524 від 24 жовтня 2007 року, укладений між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 , в забезпечення договору про надання споживчого кредиту №0 від 24 жовтня 2007 року, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 ..

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2015 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 листопада 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 21 травня 2015 року в частині позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.11.2016 року у позовних вимогах Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - Державна Реєстраціна служба України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність було відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14.11.2017 року зазначене вище рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.11.2016 року було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 05.06.2019 року ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 14.11.2017 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Одеського апеляційного суду від 15.10.2020 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 листопада 2016 року було змінено в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову. В решті рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.12.2021 року Постанову Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року було залишено без змін.

Таким чином, станом на теперішній час позивачка ОСОБА_1 є іпотекодавцем за договором іпотеки від 24.10.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області та зареєстрованого в реєстрі за №4346, а майно, на яке позивачка просить скасувати заборону відчуження, а саме: будівлі магазину з житловими приміщеннями, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа - 651,30 кв.м., житлова - 81,20 кв.м., - передано в іпотеку в забезпечення в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань Іпотекодавця за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 24.10.2007 року.

Постановою Верховного Суду від 05.06.2019 року по справі №495/767/14-ц встановлено та сторонами по справі не заперечувалось, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов`язань за зазначеним вище кредитним договором станом на 28 липня 2014 року у неї утворилась заборгованість у розмірі 350 240,37 доларів США, що еквівалентно 4 153 284,45 грн..

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст.1 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року, іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року, у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Отже, станом на теперішній час зобов`язання за кредитним договором, на забезпечення якого було укладено іпотечний договір 24.10.2007 року ОСОБА_2 не виконано, а договір іпотеки від 24.10.2007 року, посвідченний приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області та зареєстрований в реєстрі за №4346 є чинним, не скасованим та не оспорюваним, а отже підстави для скасування заборони на нерухоме майно, а саме на Ѕ частину будівлю магазину з житловими приміщеннями, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану 24.10.2007 року приватним нотаріусом Чухрай Т.Ю. за реєстровим номером 83 відсутні.

Суд зауважує, що припинення поруки та припинення іпотеки є різними правовими поняттями та законодавством чітко визначені підстави для припинення іпотеки, які розширеному тлумаченню не підлягають.

Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у ст.593 ЦК України.

Так, згідно ст.17 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Частиною 1 ст.598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст.599, ч.3 ст.1049 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином, а позика/кредит вважається повернутою в момент зарахування грошової суми на банківський рахунок позикодавця або в разі реального повернення йому коштів.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо не передбачено законом.

За змістом ст. 18 Закону України «Про іпотеку» предмет іпотеки визначається іпотечним договором, а відтак стягнення здійснюється саме на той предмет іпотеки, що зазначений в договорі.

Отже, позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 в частині скасування заборони на нерухоме майно, а саме на Ѕ частину будівлю магазину з житловими приміщеннями, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану 24.10.2017 року приватним нотаріусом Чухрай Т.Ю. за реєстровим номером 83 не підлягають задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю, окрім того скасування заборони на відчуження зазначеного вище нерухомого майна призведене до порушення прав та законних інтересів ТОВ «УКРДЕБД ПЛЮС» як іпотекодержателя.

Щодо позовних вимог позивачки ОСОБА_1 в частині скасування іпотеки на нерухоме майно, а саме на Ѕ частину будівлю магазину з житловими приміщеннями, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану 06.12.2012 року приватним нотаріусом Хара Н.С., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Право визначення предмету позову належить лише позивачу, який обирає правомірний та ефективний спосіб захисту прав та інтересів.

Способи захисту цивільних прав та інтересів, за загальним правилом, визначені частиною другою статтею 16 ЦК України: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Зазначене вище узгоджується з правовою позицією, висловленою в Постанові Верховного Суду від 15.09.2021 року по справі №372/2583/18.

Суд звертає увагу, що ані ст.16 ЦК України, ані Законом України «Про іпотеку», який є спеціальним до застосування стосовно спірних правовідносин, які виникли між сторонами не передбачено такого способу захисту прав та законних інтересів позивача як скасування іпотеки, тому суд приходить до обґрунтованого висновку, що стороною позивачки ОСОБА_1 обрано неналежний та неефективний спосіб захисту своїх законних прав та інтересів, а тому уточнені позовні вимоги позивачки у цій частині задоволенню не підлягають.

За змістом ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Приписами п. 4 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Згідно до ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Приписами ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Норми ст. 319 Цивільного кодексу України серед іншого закріплюють, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 2 постанови №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Між тим, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань.

Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБД ПЛЮС», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Білгород-Дністровський міськрайонний відділ Головного територіального управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_2 про скасування заборони на нерухоме майно та скасування іпотеки задоволенню не підлягають, через іх необґрунтованість, безпідставність та недоведеність.

Пунктом 2 частини 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Отже судові витрати слід віднести на рахунок позивачки ОСОБА_1 ..

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст. 3, 16, 316, 317, 319, 391 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», ст.ст. 4, 18, 19, 76-81, 95, 206, 211, 247, 258-259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні уточненої позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБД ПЛЮС», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Білгород-Дністровський міськрайонний відділ Головного територіального управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_2 про скасування заборони на нерухоме майно та скасування іпотеки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Повний текст даного рішення виготовлено та проголошено 11.02.2022 року о 10 годині 30 хвилин.

Суддя: