Єдиний унікальний номер 243/7915/21
Номер провадження 22-ц/804/213/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2022 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Канурної О.Д.,

за участю секретаря судового засідання Гуляєва М.В.,

представника позивачки адвоката Жеболенко Г.М.,

представника відповідача адвоката Сумеркіної К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 жовтня 2021 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Фаліна І.Ю., повний текст судового рішення складений 06 жовтня 2021 року, в справі номер 243/7915/21 за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2021 року до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернулась ОСОБА_2 з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі розпорядження №14/К від 15.04.2021 року відповідач прийняв її на роботу до салону краси «Connect» на посаду манікюрника з 16.04.2021 року. При прийнятті на роботу позивачка підписала трудовий договір, але його копія їй не надавалась.

29.06.2021 року ОСОБА_2 дізналась, що її звільнено з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України через прогули без поважних причин.

Таке звільнення вона вважає незаконним, оскільки 22.06.2021 року позивачка зверталась за консультацією до сімейного лікаря, а з 23.06.2021 року по 02.07.2021 року перебувала на амбулаторному лікуванні, що в силу положень ст. 40 КЗпП України виключає її звільнення з ініціативи власника. Також відповідачем не враховано, що відсутність позивачки на робочому місці було допущено нею з поважних причин, оскільки вона проходила курс лікування і не могла виконувати свої робочі обов`язки. Вона про свою тимчасову непрацездатність своєчасно повідомила адміністратора Салону краси та юрисконсульта відповідача, однак її пояснення останніми були проігноровані.

Просила з урахуванням уточнених позовних вимог поновити її на посаді, визнати незаконним та скасувати розпорядження від 29.06.2021 року №34/К «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_2 », №35/К «Про звільнення з роботи» та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01.10.2021 року позов ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження фізичної особи-підприємця

ОСОБА_1 №34/К від 29.06.2021 року «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_2 », №35/К від 29.06.2021 року «Про звільнення з роботи».

Поновлено ОСОБА_2 на посаді манікюрника у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з 30.06.2021 року.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.06.2021 року по 01.10.2021 року у розмірі 20793,10 грн, з відрахуванням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягненні заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач ФОП ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, просив скасувати повністю рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 жовтня 2021 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 в справі номер 243/7915/21 відмовити у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є таким, що ухвалено при неповному з`ясуванні обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним і необґрунтованим.

Суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, що відповідачем не доведено що позивач 21.06.2021 року та 22.06.2021 року допустила прогули без поважних причин. Показання свідка ОСОБА_3 не можуть бути визнані допустимими доказами, адже з них випливає, що вона дізналась про перебування позивачки на лікарняному від інших працівників Салону краси, а також підписувала акти про відсутність позивачки на робочому місці, хоча стверджує, що зміст цих актів їй невідомий.

Суд не досліджував докази, наявні у матеріалах справи: запланований графік роботи з 01.06.2015 року по 15.06.2021 року, фактичний графік роботи з 01.06.2015 року по 15.06.2021 року; запланований графік роботи з 16.06.2021 року по 30.06.2021 року, фактичний графік роботи з 16.06.2021 року по 30.06.2021 року.

Звертає увагу, що відповідно до пункту 3.1 розділу 3 Трудового договору сторони в межах цього Договору визнають, що режим робочого часу працівника є повним робочим днем та враховує додаткову оплату понад нормованих робочим часом годин в разі виникнення обставин, коли мова йдеться про збільшення кількості клієнтів та доходу (прибутку) підприємця.

Тому так зване «не ознайомлення» позивачки з графіком роботи не є поважною причиною відсутності останньої на робочому місці 21.06.2021 року та 22.06.2021 року.

Як вбачається з доповідної записки про відсутність працівника на роботі від 25.06.2021 року, складеної адміністратором залу ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , всупереч вимог Правил внутрішнього трудового розпорядку, не попередила керівництво Салону краси за дві години до початку робочого дня, ані особисто, ані за посередництвом інших осіб.

Відтак, поважних причин відсутності ОСОБА_2 на робочому місці 21.06.2021 року та 22.06.2021 року судом першої інстанції встановлено не було.

У відповідності до вимог ст. 149 КЗпП України ОСОБА_2 . Укрпоштою було направлено лист-запит №2 від 22.06.2021 року про необхідність надання пояснень щодо причин відсутності на робочому місці, однак будь-яких пояснень від позивачки не надходило, що зафіксовано Актами від 25.06.2021 року та від 27.06.2021 року.

Висновки суду першої інстанції, що наведені в оскаржуваному рішенні, не відповідають дійсним обставинам справи, а також судом було порушено норми матеріального та процесуального права.

12.01.2022 року від представника позивачки адвоката Жеболенко Г.М. на електронну адресу Донецького апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 , в якому представник позивачки просила апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 жовтня 2021 року - без змін.

Зазначає, що працівників Салону краси з графіками роботи фактично не ознайомлювали,

бо вони не містять їх підписів.

Судом першої інстанції у повній мірі встановлено всі обставини, які мають значення для

справи.

Позивачку звільнено у період, коли вона перебувала на лікарняному, а відповідачем не спростовано та не доведено, що позивачка 21.06.2021 року та 22.06.2021 року допустила прогули без поважних причин.

Крім того, відповідно до п. 2. ст. 9 Конвенції Міжнародної Організації Праці №158 тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві.

Представник відповідача адвокат Сумеркіна К.С. в судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник позивачки адвокат Жеболенко Г.М. в судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивачка ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до статей 128, 130 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом розміщення інформації на офіційному вебпорталі судової влади з посиланням на вебадресу ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 17, том 2).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез`явившихся сторін, за участю їх представників.

Заслухавши суддю - доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що позивачку ОСОБА_2 прийнято на роботу до відповідача на посаду манікюрника на основне місце роботи з 16.04.2021 року відповідно розпорядження від 15.04.2021 №14/к «Про прийняття на роботу» (а.с. 6, 21, том 1).

15.04.2021 року між сторонами укладено Трудовий договір №9 та Додаток №1 до Договору, цього ж дня позивач ознайомилась з Посадовою (робочою) інструкцією манікюрника, про що свідчить її підпис (а.с. 22-25, 26-27, 30-32, том 1).

Відповідно до розпорядження №15/К від 15.04.2021 року та №24/к від 07.05.2021 року

ОСОБА_2 направлено на навчання для отримання професійних навичок (а.с. 33, 34, том 1).

З довідки від 05.07.2021 року вбачається, що ОСОБА_2 22.06.2021 була на прийомі у

сімейного лікаря ОСОБА_5 . Листком непрацездатності серії АДУ № 08572 встановлено, що позивачка перебувала на амбулаторному лікуванні з 23.06.2021 року по 02.07.2021 року, стати до роботи - 03.07.2021 року (а.с. 8, 9, том 1).

Згідно з доповідними записками від 21, 22, 23, 25, 27 та 29 червня 2021 року складені акти про відсутність працівника на робочому місці за вказаними вище датами (а.с. 38-39, 40, 42-43, 44, 45, 46, 47, 49-50, 51, 52, 53, 56, 57, том 1).

З копії табелю обліку використаного робочого часу вбачається, що в означені дні позивач відсутній на робочому місті без поважних причин (ПР) (а.с. 80-81, том 1).

З листа від 22.06.2021 року за № 2 вбачається, що він направлений позивачці з вимогою надати пояснення щодо відсутності на робочому місці 21.06.2021 року (а.с. 41, том 1).

27 червня 2021 року ФОП ОСОБА_1 надано подання представнику трудового колективу салону краси про застосування до ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення. Представником трудового колективу салону краси ОСОБА_6 надано відповідь на вказане подання (а.с. 55, 58, том 1).

Розпорядженням №34/К від 29.06.2021 року до ОСОБА_2 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення (а.с. 36-37, том 1).

Розпорядженням №35/К від 29.06.2021 року ОСОБА_2 звільнено з посади манікюрника з 29.06.2021 року з виплатою компенсації за невикористану відпустку (05 днів) та її зобов`язанням не пізніше 7 днів компенсувати ФОП ОСОБА_1 вартість пройденого нею навчання в сумі 49546,96 грн (а.с. 7, 35, 36-37, том 1).

Платіжними дорученнями №131, 142, 130 від 29 червня 2021 року з ОСОБА_2 проведено остаточний розрахунок у зв`язку зі звільненням (а.с. 64, 65, 66, том 1).

29 червня 2021 року ОСОБА_2 направлено лист про необхідність ознайомлення з розпорядженнями ФОП ОСОБА_7 №34/к та 35/к (а.с. 59-62, том 1).

Відповідно до акту від 04.07.2021 року ОСОБА_2 ознайомлена з наведеними розпорядженнями про її звільнення, від підписання - відмовилась (а.с. 73, том 1).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним, відповідає обставинам справи та нормам закону.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України.

Статтею 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил. У деяких галузях народного господарства для окремих категорій працівників діють статути і положення про дисципліну (ст. 142 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Роботодавець або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк у тому числі і у випадку здійснення працівником прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин ( п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII (далі також - Конвенція). Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом пункту 2 статті 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи через прогули є з`ясування поважності причини його відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 звільнена з посади 29 червня 2021 року за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, перебуваючи на лікарняному з 23 червня 2021 року по 2 липня 2021 року.

З довідки від 05.07.2021 року вбачається, що ОСОБА_2 22.06.2021 була на прийомі у сімейного лікаря ОСОБА_5 .

Отже, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівник перебував на лікарняному через тимчасову непрацездатність.

Скасовуючи розпорядження фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 №34/К від 29.06.2021 року про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення ОСОБА_2 та №35/К від 29.06.2021 року про її звільнення, та поновлюючи її на роботі на посаді манікюрника, суд першої інстанції виходив саме з цих підстав.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним і законним, тому доводи апеляційної скарги відповідача про обґрунтованість звільнення позивачки, апеляційний суд відхиляє.

Щодо доводів апеляційної скарги про недопустимі докази, зокрема, щодо пояснень свідка ОСОБА_3 та неправильну їх оцінку судом першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Суд дав оцінку поясненням свідка, допитаного в судовому засіданні і доказів того, що такі пояснення судом були викладені у невідповідності з їх змістом, зафіксованим на технічному засобі, відповідачем не надано. Зауважень на журнал судового засідання не принесено.

Як приведено вище, відповідно до частин 1-3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи відповідача про недопустимість доказів та неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів щодо невідповідності цієї оцінки відповідачем не надано.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, також були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Ці доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, до переоцінки наявних в справі доказів, що в силу вимог статті 367 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони

пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 07 лютого 2022 року.

Суддя: