ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 лютого 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/6695/21

Головуючий у першій інстанції Коверзнев В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/5/22

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

сторони: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач приватне підприємство «Фірма «Інекс»,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою приватного підприємства «Фірма «Інекс» на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 15 листопада 2021 року (місце ухвалення м. Чернігів, дата складання повного судового рішення 15.11.2021) у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Фірма «Інекс» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПП «Фірма «Інекс» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову посилався на те, що 21.08.2015 позивач був прийнятий на посаду охоронника в ПП «Фірма «Інекс», з окладом згідно штатного розпису. 09.02.2021 був звільнений з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Проте в день звільнення відповідачем не був проведений повний розрахунок. З врахуванням заяви про зміну розміру позовних вимог позивач зазначає, що станом на день розгляду справи судом 06.10.2021 кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні складає 164. Середньоденну заробітну плату позивач розраховує з урахуванням положень постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», яка склала 303,33 грн. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 49 746,12 грн (303, 33 х 164 робочі дні), та з урахуванням перерахованих підприємством позивачу 6 200,56 грн, ОСОБА_1 просить стягнути з ПП «Фірма «Інекс» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.02.2021 по 06.10.2021 у розмірі 43 545,56 грн (49 746, 12 6 200, 56), та заборгованість по заробітній платі у розмірі 63 355, 29 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.11.2021 позов задоволено. Стягнуто з ПП «Фірма «Інекс» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 63355, 29 грн і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 10.02.2021 по 10.11.2021 в сумі 53924, 22 грн, а всього 117279, 51 грн (сума заборгованості визначена без відрахування податків та обов`язкових платежів), та 908 грн у відшкодування витрат з оплати судового збору, та стягнуто з ПП «Фірма «Інекс» на користь держави судовий збір.

Рішення суду в частині стягнення з ПП «Фірма «Інекс» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі в сумі 6000 грн підлягає негайному виконанню.

Ухвалюючи рішення суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, погодився з розрахунком заборгованості позивача, які відповідачем в належний спосіб не спростовані.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник ПП «Фірма «Інекс» Лепетюк О.Л. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.11.2021, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

За доводами скарги висновки суду не відповідають обставинам справи, оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права.

Заявник не погоджується з висновком суду щодо стягнутої заборгованості, та зазначає, що суд стягнув заборгованість на користь позивача без урахування сплачених за спірний період податків, які позивачеві не можуть належати. Посилається на те, що у виписках по банківському картковому рахунку клієнта зазначаються лише кошти, які у безготівковому порядку були перераховані позивачу, а у відомості, яку суд не прийняв до уваги, про виплату заробітної плати зазначені суми, які позивач отримував готівкою, що позивач категорично не визнає з посиланням на те, що там міститься не його підпис.

У скарзі заявник зазначає, що ПП «Фірма «Інекс» на вимогу суду першої інстанції не могли надати відповідні документи не з вини відповідача, а тому що витребувані документи знаходяться в архівному відділі, який перебував в карантинному режимі, а на момент подачі апеляційної скарги оригінали відомостей, копії яких знаходяться у даній справі, за ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова витребувані у відповідача та направлені для проведення судової експертизи в іншій цивільній справі.

В обґрунтування незаконності оскаржуваного рішення суду в частині стягнутого судом середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні заявник посилається на те, що судом було порушено принцип пропорційності та співмірності, та рішення суду не кореспондується із судовою практикою, позиції якої є різними в залежності від конкретних обставин справи. Зазначає, що на думку Великої палати Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Заявник не погоджується з рішенням суду також в частині стягнутого судового збору, при цьому посилається на подвійне стягнення судового збору з відповідача на користь позивача та на користь держави, що суперечить ст. 141 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ПП «Фірма «Інекс» залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.11.2021 залишити без змін. В обґрунтування посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, та безпідставність апеляційної скарги. Зазначає, що при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку, а на спростування розрахунку заборгованості відповідачем не надано жодного доказу. Не підлягає скасуванню рішення суду в частині стягнутого судового збору, оскільки позивач згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати, а тому в порядку ч.ч. 2, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір стягнуто з відповідача на користь держави. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, така вимога була сплачена позивачем, оскільки позов задоволено, то в рахунок компенсації понесених позивачем судових витрат стягнуто з відповідача.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, доводи відзиву, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_1 від 20.08.2015, відповідно до наказу від 20.08.2015 № 25/к ОСОБА_1 прийнято на посаду охоронника з 21.08.2015 з окладом згідно штатного розпису (а.с. 4-6 т. 1).

На підставі особистої заяви позивача від 08.02.2021, наказом від 09.02.2021 № 10/к його звільнено з посади охоронника з 09.02.2021 за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України (а.с. 6 т. 1).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, погодився з розрахунком заборгованості позивача, які відповідачем в належний спосіб не спростовані.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсязі, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до вимог статей 4, 12, 13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Отже, при затримці розрахунку при звільненні, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Разом з тим, середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні це відповідальність роботодавця за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується відповідно до пункту першого розділу першого Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування наявності підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі позивач посилався на несплату заробітної плати у повному обсязі з врахуванням даних які відповідають інформації з виписок по картковому рахунку клієнта (а.с. 38-52 т. 1) та з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с. 54, 55 т. 1), за період з 01.01.2017 по 31.12.2020 включно відповідачем нараховано позивачеві заробітну плату на загальну суму 192352 грн 84 коп., при цьому фактично виплачено шляхом зарахування на банківський картковий рахунок 128997 грн 55 коп.

Відповідачем як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції під час перегляду рішення, відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу щодо виплати позивачу заробітної плати у повному обсязі.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції протокольною ухвалою суду від 29.10.2021 задоволено клопотання позивача та витребувано у відповідача оригінали відомостей про виплату заробітної плати, оскільки позивач заперечив факт отримання ним заробітної плати готівкою в касі підприємства та повідомив про намір заявити клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи для спростування факту належності йому підписів про отримання заробітної плати у відомостях, яка провадиться лише за умови надання оригіналів письмових доказів; відповідача попереджено судом про насідки ненадання оригіналів письмових доказів (а.с. 44-46, 48 т. 2).

Відповідач вимогу суду не виконав і не надав оригінали платіжних відомостей про виплату заробітної плати позивачеві, що унеможливило призначення та проведення судової почеркознавчої експертизи.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях(ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З врахуванням викладеного вище, доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги відомості надані стороною відповідача та те, що на вимогу суду першої інстанції не з вини відповідача ПП «Фірма «Інекс» не змогло надати витребувані документи не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду, оскільки оригінали таких відомостей не надано і до суду апеляційної інстанції, а посилання щодо витребування таких відомостей у іншій справі не містять вихідних даних щодо справи у якій було витребувано ці докази.

З врахуванням наведеного доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення заробітної плати у розмірі визначеному судом першої інстанції.

Крім того посилання, що суд стягнув заборгованість на користь позивача без урахування сплачених за спірний період податків, які позивачеві не можуть належати, не може бути підставою для скасування правильного рішення суду, оскільки відповідач не позбавлений можливості звернутись за роз`ясненням рішення суду першої інстанції на підставі ст. 271 ЦПК України.

Є необґрунтованими посилання у апеляційній скарзі щодо стягнення судом середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, оскільки судом було порушено принцип пропорційності та співмірності, та рішення суду не кореспондується із судовою практикою, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Як вбачається, матеріали справи містять відомості застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України ОСОБА_1 згідно якого за грудень 2020 року заробітна плата позивача становила 6436,66 грн, за січень 2021 року 6000 грн (а.с. 55 т. 2).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-419цс16 середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяця роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз.1 п.8 цього порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

При визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачем правильно було застосовано положення Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» з урахуванням останніх 2 календарних місяців роботи, що передували місяцю звільнення (09.02.2021), та визначивши середньоденну заробітну плату, яка склала 303,33 грн (6436,66 + 6000 = 12 436,66 грн / 41 робочий день за цей період) позивачем обраховано середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 164 робочі дні, який становив 49 746, 12 грн.

На спростування даного розрахунку відповідачем не надано жодного доказу, як не надано на вимогу суду першої інстанції і довідки про середньоденну та середньомісячну заробітну плату позивача.

При обчисленні суми заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом його розраховано за період з 10.02.2021 по 10.11.2021, тобто за 188 робочі дні, разом з тим, рішення судом ухвалено 15.11.2021, що також підтверджується протоколом судового засідання (а.с. 58, 59-63 т. 2) та становить 191 робочий день.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Проте, зазначені обставини не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки позивачем рішення суду в цій частині не оскаржується, як безпідставними є посилання щодо не врахування судом співмірності, оскільки стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не перевищує розміру стягнутої заборгованості по заробітній платі.

Разом з тим, знайшли своє підтвердження доводи відзиву ОСОБА_1 щодо спростування доводів апеляційної скарги ПП «Фірма «Інекс» щодо подвійного стягнення судового збору з відповідача на користь позивача та на користь держави, що, за доводами апелянта, суперечить ст. 141 ЦПК України.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати, а тому судом правильно в порядку ч.ч. 2, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір стягнуто з відповідача на користь держави. Та, оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено, за розгляд яких законом не передбачено звільнення позивача від сплати судового збору, та така вимога була сплачена позивачем, то в рахунок компенсації понесених позивачем судових витрат такі витрати стягнуто з відповідача на підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, згідно якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

З урахуванням вищезазначеного, взявши до уваги те, що відповідач у апеляційній скарзі не наводить доводів щодо правильності вирішення трудового спору по суті, в тому числі і на спростування розрахунків, а також не надає даних про сплату в повному обсязі заробітної плати, зазначаючи лише те, що судом не досліджено відомості надані стороною відповідача та те, що на вимогу суду першої інстанції не з вини відповідача ПП «Фірма «Інекс» не змогло надати витребувані документи, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджено наявні у справі докази і надано їм належну оцінку, суд правильно встановив дійсні обставини справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу приватного підприємства «Фірма «Інекс» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 15 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст рішення складено 16.02.2022.

Головуючий Судді :