Дата документу 26.01.2022 Справа № 937/1730/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 937/1730/20 Головуючий у 1 інстанції: Ковальова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/179/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

Гончар М.С

суддів: Подліянової Г.С.

за участі секретаря: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи: органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участі третьої особи: органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з середини 2007 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_3 . У вересні 2009 року ОСОБА_2 пішов з родини. Відповідач періодично допомагав матеріально, але до початку 2013 року, коли він дізнався про наявність чоловіка у позивачки. Він не бажає спілкуватись із дочкою. Один раз у 2014 році відповідач приїхав і попросив дати йому дитину, вони з дочкою спілкувались декілька хвилин, але дочка перелякалась, оскільки не знає відповідача. Донька називає батьком ОСОБА_4 , з яким позивачка перебуває у шлюбі, і який піклується про дитину. У 2018-2019рр. позивачка двічі зверталась до ОСОБА_2 для отримання дозволу виїзду дитини за кордон на відпочинок, але отримувала відмову.

Таким чином, оскільки відповідач матеріально не допомагає, не піклується про доньку і не виховує її, позивачка просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , 1975 року народження, відносно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на

утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі ј части-

ни від всіх видів доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09серпня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку /доходу/, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 03 березня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Частково не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав відповідача скасувати, ухвалитинове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її адвоката Івашиної А.А., які підтримали апеляційну скаргу, пояснення адвоката відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , який заперечував проти скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволення у зв`язку з наступним.

Встановлено, що позивачка по справі - ОСОБА_1 та відповідач - ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданим 07.08.2008р. Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області /а.с. 5/.

Сторони шлюб не реєстрували.

Згідно з довідкою голови квартального комітету № 1776 від 25.02.2020р., ОСОБА_1 проживає разом з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та чоловіком ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 про дитину не піклується і не виховує /а.с. 7/.

Згідно з довідкою Мелітопольської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 22 від 26.02.2020р., ОСОБА_3 навчається у 6-ому класі, вихованням дитини та піклуванням про неї займаються виключно мати ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_4 . З боку ОСОБА_2 піклування про дитину відсутнє, батьківські збори не відвідує /а.с. 6/.

Відповідно до довідки лікаря від 12.05.2020р., ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебуває на обліку в амбулаторії ЗПСМ № 6, лікувалась із різними діагнозами, на даний час дитина здорова. Батько дівчинки ОСОБА_2 не приймає участі в медичних обстеженнях і лікуванні дитини. Дівчинкою опікується мати ОСОБА_1 /а.с. 37/.

Відповідач ОСОБА_2 має також іншу дитину - дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка народилась в м. Вороніж, Росія, що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 02.09.2010р. /а.с. 53/.

Згідно з копіями квитанцій та розписок, відповідач ОСОБА_2 періодично протягом 2010-2020рр. надавав матеріальну допомогу позивачці у різних сумах на утримання дитини /а.с. 38-52, 74/.

На підставі висновку практичного психолога про психоемоційний стан дитини ОСОБА_3 від 12.06.2020р. встановлено, що у дитини добре психічне самопочуття, вона нормально розвивається, спостерігається відсутність негативних емоцій, почуття психологічного комфорту у власній родині /а.с. 70/.

Згідно з характеристикою Мелітопольської ЗОШ № 22 І-ІІІ ступенів, ОСОБА_3 добре проявляє себе у школі, рідний батько успіхами дочки не цікавиться, до школи не приходив /а.с. 71/.

Згідно з довідкою Мелітопольського НВК № 16 від 01.06.2020 № 204/01/27, під час навчання ОСОБА_3 у першому і другому класі, її батько ОСОБА_2 на батьківські збори не з`являвся, контакту з вчителями не підтримував /а.с. 72/.

Відповідно до характеристики з місця проживання від 13.06.2020р., ОСОБА_1 за місцем проживання по АДРЕСА_1 , характеризується позитивно /а.с. 73/.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Мелітопольської міської ради від 14.01.2021р. № 1/22, ОСОБА_2 визначено спосіб участі у вихованні і спілкуванні з малолітньою дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 : систематичні побачення - щоквартально; у будь-який інший час - за домовленістю між батьками (а.с.156).

Відповідно до висновку органу опіки і піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Мелітопольської міської ради № 123/1 від 10.06.2021 р., підтримано позовну заяву ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Встановивши всі вище наведені обставини у справі, суд не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, зазначивши, що відповідач ОСОБА_2 висловлює бажання спілкуватися з дитиною, має намір на відновлення відносин із дитиною, періодично допомагав матеріально, звертався до органу опіки та піклування щодо визначення способу участі у вихованні дочки та спілкуванні з нею, на даний час проживає у Росії, що ускладнює можливості спілкування, відтак суд вважав, що родинний зв`язок між батьком і донькою можливо відновити, а тому не вбачав доведеності обставин щодо необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, доцільність вжиття якого органом опіки та піклування достатньо не аргументовано.

Разом з тим, суд вважав, що задля визначності питання матеріального утримання дитини слід стягнути з відповідача аліменти у розмірі ј частки від його заробітку (доходу).

Рішення в частині задоволення вимог щодо аліментів сторонами не оскаржено, а тому за приписами статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

В скарзі позивач зазначає про необгрунтованість рішення в частині відмови в позовних вимогах про позбавлення відповідача батьківських прав, вважаючи, що у справі мається достатня кількість доказів неможливості відновлення відповідачем зв`язку із дитиною, з якою він не спілкується вже більше десяти років, оскільки остання вважає і називає своїм батьком її чоловіка ОСОБА_4 , який, в свою чергу, має намір удочерити її. Наголошує, що відповідач з дитиною не проживає, не спілкується, не зустрічається, її вихованням не займається, не цікавиться її життям і здоров`ям, матеріально в достатньому розмірі не утримує і не допомагає, не докладає зусиль щодо налагоджування батьківських стосунків з дочкою. Вважає, що все це свідчить в цілому про його ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а тому відповідач має бути за приписами п. 2 ч. 1 статті 164 СК України позбавлений батьківських прав.

Колегія, перевіривши вказані доводи за матеріалами справи, вважає, що судом першої інстанції правильно з`ясовані обставини у справі, встановлено характер спірних правовідносин на підставі повно та всебічно досліджених доказів із наданням їм належної правової оцінки, правильно визначено правові норми, якими врегульовані спірні правовідносини, на підставі чого суд дійшов вірно висновку про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав відповідача відносно доньки ОСОБА_3 .

Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі, зобов`язання піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Конвенції ООН про права дитини, дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення, має право на особливий захист і допомогу, які надаються державою.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У постанові Верховного Суду від 6 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провад-

ження № 61-1344св20) підтримана викладена у вказаній постанові Пленуму позиція, а також зазначено, що зазначені у Пленумі фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Статтею 9 Конвенції про права дитинивід 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини протии позбавлення батьківських прав заперечує, висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої дочки не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежновід того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосферіл юбові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Правову позицію щодо того, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях, неодноразово підтримано у більш пізніх постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції, дослідивши обставини щодо взаємин доньки з батьком ОСОБА_2 , визнав, що позивачем та її представником не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в його діях вини.

Також позивач та її представник не довели та не надали суду доказів, в чом уполягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав.

У судовому засіданні було встановлено, що відповідач по справі дійсно не приймає участі у вихованні дочки через виниклі неприязні відносини між ним та матір`ю дитини, а також через те, що мешкає у іншій країні, однак відповідач досі не втратив інтересу до дитини та здійснює спроби налагодити із нею відносини.

Колегія вважає, що суд прийняв правильну позицію, що не можуть бути беззаперечними

доказами для позбавлення батьківських прав довідки з навчального закладу та медичних установ, оскільки в них не визначені причини, з яких таку участь відповідач не приймає. Зокрема, колегія погоджується, що перешкодами для участі у вихованні доньки є те, що відповідач постійно проживає з 2010р. у Російській Федерації, яка з 2014р. визнана країною-агресором щодо України, має там іншу сім`ю та ще одну дитину.

Продовжуючи аналіз необхідності позбавлення відповідача батьківських прав, суд першої інстанції вивчав питання, яким чином така юридична процедура (позбавлення батьківських прав) змінить існуючу ситуацію в бік покращення «становища дитини» та сприятиме реалізації її інтересів. При цьому, судом враховувалось існування між сторонами неприязних відносин. Та суд на цьому підгрунті правильно вказував, що суперечки між батьками не повинні йти на шкоду дитині, а можуть лише свідчити про взаємну неправильну поведінку сторін по відношенню до дитини.

Суд вважав, що таке становище не свідчить про необхідність позбавлення біологічного батька батьківських прав, а, навпаки, вимагає від обох з батьків зміни свого ставлення до їх спільної участі у вихованні дитини.

Судом враховано також й те, що відповідачу ніколи раніше не виносились попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і його поведінка не була предметом розгляду компетентних органів, а сам відповідач висловив бажання приймати участь у вихованні дитини, що в сукупності з іншими обставинами слугувало для суду підставою визнати передчасним застосування такого крайнього заходу у цій справі як позбавлення відповідача батьківських прав.

Колегія вважає також правильними доводи суду про те, що недостатність спілкування батька з дитиною не пов`язана з суто винними діями відповідача, оскільки і сама позивач не сприяла цьому, зазначаючи, що батька дитині замінив її чоловік ОСОБА_4 . Отже, визнала, що потреби у відповідачеві як батьку їх доньки ані вона, ані дитина не відчували. Та суд вірно вказував, що не мається підстав вважати, що ця ситуація не може бути виправлена на краще в майбутньому, у випадку мудрої та виваженої поведінки сторін і чоловіка позивача відносно дитини ОСОБА_7 .

Суд правомірно застосував як приклад у подібних правовідносинах справу «Mandet c. France, в якій 11 років бездіяльності батька не розглядалась Європейським судом як обставина, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Навпаки, суд зазначив, що існує потенційна вигода майбутніх дитячо-батьківських відносин, оскільки поновлення цього зв`язку надає дитині можливість отримати більше, ніж втратити.

В даній конкретній ситуації, суд, спів ставляючи інтереси окремої особи, в право якої здійснюється втручання (відповідача), враховуючи суспільні інтереси та інтереси дитини, знаходить, що не позбавлення батьківських прав відповідача буде кращим заходом для дитини ніж зворотнє, оскільки позбавлення батьківських прав не вплине ні на обставини щодо виховання і розвитку дитини, не створює додаткових умов щодо її безпечного виховання, захисту її здоров`я, не сприяє захисту її прав взагалі, а не вжиття такої процедури створює умови для дитини і батька для належного спілкування і розвитку дитини, особливо в тій ситуації, коли батько виявив таке бажання, це створить умови для додаткових гарантій для дитини, навіть матеріального характеру.

Крім того, про небайдуже ставлення до дитини свідчить те, що відповідач без будь-якого рішення про стягнення аліментів, протягом періоду 2010-2019рр. періодично переказував кошти на утримання дитини, що підтверджується матеріалами справи ( а.с. 38-52), чого не заперечує позивач, лише наголошуючи, що цих коштів не було достатньо.

Зважаючи на все вище наведене, суд також обгрунтовано не погодився з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, визначивши його недостатньо вмотивованість на користь позбавлення відповідача батьківських прав з урахуванням дотримання, перш за все, інтересів дитини.

Надані позивачем на стадії апеляційного провадження документи з відкритого виконавчого провадження щодо виконання рішення суду у цій справі в частині стягнення аліментів, не можуть слугувати доказами, оскільки не є такими, що існували на час вирішення справи, а обставини, які хоче довести позивач на їх підставі, виникли вже у зв`язку з виконання цього рішення в неоскарженій частині.

Доводи скарги, за відсутності будь-яких нових, не досліджених судом першої інстанції,

доказів, які існували, але не були надані суду з поважних причин, не спростовують висновків суду в частині відсутності на теперішній час підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дочки ОСОБА_7 .

Беручи до уваги все вище наведене, колегія визнає апеляційну скаргу необгрунтованою, тому відповідно до приписів статті 375 ЦПК України залишає її без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 серпня 2021 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 31 січня 2022 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.