печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2022 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Остапчук Т.В.,

при секретарі судового засідання - Шевченко Т.В.,

за участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу

ВСТАНОВИВ:

Позивач в квітні 2021р. звернувся в суд з позовом про стягнення коштів , посилаючись на те що 9.01.2015р. відповідач взяв в борг 4300 дол.США під 1% в місяць та зобов"язувався повернути на першу вимогу . 10.01.2015р. на тих же умовах взяв в борг 1000 євро. 28.02.2020р. звернувся до відповідача щодо повернення коштів. Однак до цього часу кошти не повернув. Тому він просить стягнути борг з відсотками в розмірі 321816грн.судові витрати в розмірі 3219 грн..В судовому засіданні позов підтримав , просив задовольнити.

Відповідач проти позову заперечував, вказував на те що кошти по розписці повернув , однак позивач вказував що оригінал розписки втратив. В судовому засіданні просив відмовити в позові.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 19.04.2021р. відкрито провадження в порядку спрощеного та призначено до судового розгляду.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до слідуючого.

Встановлено що 9.01.2015р. згідно розписки відповідач взяв в борг у позивача кошти в розмірі 4300 дол.США під 1% в місяць та зобов"язувався повернути на першу вимогу. 10.01.2015р. взяв в борг 1000 євро.

Позивач 28.02.2020р. звернувся до відповідача щодо повернення коштів. Вказував, що на час звернення до суду борг не повернуто.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, так і дати її отримання.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку , що встановлені договором.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернути та дату отримання цих коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Суд виходить із того, що письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Оригінал боргової розписки надано суду позивачем, що доводить невиконання відповідачем своїх зобов`язань.

Аналізуючи зібрані докази суд приходить до висновку про отримання відповідачем коштів згідно розписки від 9.01.2015р.в розмірі 4300 дол.США ,10.01.2015 в розмірі 1000євро, оригінал якої досліджено судом.

Відповідач посилався на те, що для пред`явлення позову про стягнення позичених коштів сплив строк позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Встановивши, що грошові кошти відповідач взяв у позивача у борг, однак у розписках не зазначено строк повернення цих коштів, суд дійшов висновку, що борг має бути повернутий у порядку та строки, встановлені ч. 1 ст. 1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, тобто з 30.03.2020р

В судовому засіданні судом встановлено , що 12.07.2016р. відповідач повернув позивачу 100 000 грн. згідно платіжного доручення , що становить 4032 дол.США.

Твердження позивача , що дані кошти були отримані в рахунок погашення усного боргу укладеного 2016р., суд вважає безпідставними , оскільки в заяві від 4.12.2019р. не вказано про усний договір від 2016р.

Таким чином судом встановлено що станом на 12.07.2016р. відповідач мав борг перед позивачем в розмірі 268 дол. США та 1 000 євро, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів про погашення заборгованості в повному обсязі. Даний борг підлягає стягненню в примусовому порядку.

Щодо стягнення відсотків судом встановлено .

Керуючись статтею 1048 ЦК України позивач може вимагати виплати відсотків, якщо їх виплата передбачена укладеним договором позики. При цьому розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками судів у частині стягнення процентів за користування сумою позики. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Зокрема, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно розписки від 9.01.2015р. кошти отримані в розмірі 4300 дол.США під 1% в місяць та зобов"язувався повернути на першу вимогу. Строк повернення 30.03.2020р.

З 10.02.2015р. по 12.07.2016р. (17 міс.) підлягають сплаті відсотки в розмірі 1% за місяць з суми 4300 дол.США в розмірі 731 дол.США .

З 13.07.2016р. по 30.03.2020р. (41,5 місяць) з суми 268дол.США підлягають стягненню відсотки в розмірі 111,22 дол.США

Всього підлягають стягненню відсотки в розмірі 842, 22дол.США.

Згідно даної розписки від 10.01.2015р. відповідач взяв в борг 1000 євро без зазначення відсотків за користування коштами. Посилання позивача що даний договір був укладений на тих же умовах (під 1% в місця) судом не може бути прийнято до уваги, оскільки в розписці нічого не вказано про сплату відсотків, тому в цій частині позов не підлягає задоволенню.

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Після настання строку повернення позики, позивач має право на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України з відповідача підлягають стягненню за договором позики за період з 30.03.2020р. по 30.03.2021р. 3% річних (366дн.) в розмірі 8,04 дол. США з суми 268 дол. та 30,02 євро з суми 1000 євро.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати 908 грн., підтверджені документально прапорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст.625,1046,1047,1048,1050 ЦК України, 12,13,77,79, 81,263,264 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 268 доларів США , 1000 євро , відсотки в розмірі 842,.22 долара США , 3% річних в розмірі 8,04 дол США , 30,02 євро., судовий збір в розмірі 908 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_1

відповідач: ОСОБА_2 : АДРЕСА_2

Суддя Остапчук Т.В.