Справа № 658/2108/20
(провадження № 2/658/14/22)
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року Каховський міськрайонний суд Херсонської області в складі

головуючого судді Под`ячевої І.Д.,

за участю секретаря Фокіної О.Ю.,

розглянувши в місті Каховка у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

АТ КБ «ПриватБанк» (надалі Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору у загальному розмірі 61527,78 грн.

В обґрунтування позову зазначається, що 30.07.2013 року між Банком та відповідачем укладено кредитний договір, згідно якого відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі 300 грн. В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 14500 грн. Позивач зобов`язання з надання відповідачу коштів виконав, а відповідач умови договору в строк, встановлений договором не виконує. Таким чином, станом на 02 червня 2020 року за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 61527,78 грн.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи сповіщений належним чином.

За клопотанням представника відповідача явка представника Банку була визнана обов`язковою, про що було сповіщено позивача, декілька разів представник Банку звертався із заявою про відкладення розгляду справи, проте будь-яких заяв по суті справи (відповідь на відзив, заперечення) до суду від представника позивача не надходило.

Суд розглядає справу на підставі матеріалів позовної заяви та заяв по суті наданих стороною відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк». Свою позицію висловила у відзиві на позов та доповненні до відзиву. Так, представник відповідача вказує, що отримані від Банку кредитні кошти ОСОБА_1 погасила в повному обсязі, саме в тому розмірі кредитного ліміту, який було встановлено Банком, а саме 14500 грн.. Банком заявлено до стягнення за тілом кредиту 30862 грн. 04 коп., однак згідно розрахунку надано Банком, до тіла кредиту включено у тому числі проценти та штрафи. Також, представником відповідача було зазначено, що строк дії картки № НОМЕР_1 було встановлено до 30 квітня 2018 року, тобто саме до 30 квітня 2018 року діяв кредитний договір укладений між Банком та ОСОБА_1 на підставі Анкети-заяви від 30 липня 2013 року. Картка, яку оформлено на ім`я відповідача 26 липня 2018 року була оформлена без укладання будь-якого договору кредитування, крім того відповідно до наданих Банком довідок кредитний ліміт відповідачу змінено 19 липня 2018 року до 0 грн., а нову картку оформлено 26 липня 2018 року, без будь-якого кредитного ліміту. З розрахунку наданого Банком також вбачається, що з моменту закінчення 30 квітня 2018 року строку дії картки, відповідачем вся сума боргу була погашена, а тому відсутні будь-які боргові зобов`язання між Банком та ОСОБА_1 ..

Розглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».

Судом встановлено, що 30 липня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк»з одного боку та ОСОБА_1 , з другого боку, був укладений кредитний договір, що складається з анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно з умовами якого було відкрито картковий рахунок з встановленим кредитним лімітом 0,00 грн.

Як вбачається із вищевказаної Анкети-заяви, остання містить анкетні дані ОСОБА_1 , підпис позичальника датована 30 липня 2013 року.

У даній заяві відсутні відомості про бажаний тип картки та кредитний ліміт, розмір процентів за користування кредитом, розмір пені та штрафних санкцій за несвоєчасне погашення кредиту, тощо (а.с. 29).

До кредитного договору, крім Анкети-заяви позичальника, АТ КБ «ПриватБанк» додав Довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а.с.27); Довідку про видані кредитні картки (а.с.28); Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.30) та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у редакції, що діяла на момент підписання заяви (а.с.31-62); розрахунок заборгованості (а.с.10-20); виписку за договором № б/н на ім`я відповідача станом на 04.06.2020 року (а.с.21-26); копію паспорту відповідача (а.с.65-66).

Як вбачається з довідки про надані кредитні картки, на підставі укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 договору № б/н від 30 липня 2013 року, відповідач отримала 3 кредитні картки, остання з яких № НОМЕР_2 від 26 липня 2018 року зі строком дії до 06/22 (а.с. 28).

З Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , встановлено, що 30.07.2013, 12.10.2013, 26.10.2016, 19.01.2017, 31.01.2017, 19.07.2018 відбувалася зміна кредитного ліміту. Максимальний кредитний ліміт було встановлено 31 січня 2017 року в розмірі 14 500 грн., а 19 липня 2018 року зменшено його до 0 грн.

Спір виник внаслідок порушення відповідачем зобов`язань у частині повернення кредитних коштів і наявності/відсутності підстав для стягнення заявленої АТ КБ "ПриватБанк" заборгованості за кредитом.

Згідно з наданим банком розрахункомслідує, що станом на 02 червня 2020 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком становить 61527,78 грн., з яких: 38666,63 грн. - за-боргованість за тілом кредиту, 16881,61 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 2573,46 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит; 500 грн. штраф (фіксована частина), 2906,09 штраф (процентна складова) (а.с.10-20).

Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування банку на Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», який є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк».

Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором, сторонами якого є суб`єкт господарювання та фізична особа.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобо-в`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі на стадії прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник.

У ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято спожи-вачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому.

Конструкція договору приєднання, викладена у частині першій статті 634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком.

Відтак, у законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові його повної вартості, а саме: заборгованість тілом кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник) та заборгованість за простроченими відсотками.

Так, відповідач не заперечує факт користування кредитною карткою та укладання кредитного договору 30 липня 2013 року.

Однак, відповідачем заперечується наявність заборгованості за тілом кредиту у розмірі 38666, 63 та нарахованих на таку суму відсотків і штрафів.

За загальним правилом тіло кредиту це та сума коштів, яку позичальник отримав від банку. У цю суму не входять відсотки за кредитом, комісійні, пеня і штрафи через прострочення, витрати на оформлення паперів за кредитом, страховка тощо.

Відповідно до положень Закону України «Про споживче кредитування» затверджено стандартизовану форму паспорта споживчого кредиту, у якому відображено, що загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом складається з тіла кредиту, відсотків, комісії та інших платежів.

У відповідності до наданого позивачем розрахунку, розмір заборгованості відповідача за тілом кредиту становить 38 666 грн. 63 коп.

Водночас, довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , підтверджено, що максимальний кредитний ліміт, який був наданий позичальнику, складав 14500 грн. 00 коп. станом на 31 січня 2017 року, а 19 липня 2018 року зменшився до 0 грн. 00 коп., тому з яких підстав при визначенні максимального кредитного ліміту у сумі 14500 грн 00 коп. банком нараховано відповідачу у борг грошові кошти на суму 38 666 грн 63 коп., з матеріалів справи встановити не можливо.

На думку відповідача до тіла кредиту Банком включено інші платежі, такі як, страхові платежі, штрафи та інше.

З виписки по рахунку за договором (а.с. 21-26), вбачається, що станом на 30 січня 2017 року борг відповідача складав 14808, 45 грн.. Після 30 січня 2017 року відповідачем кошти з кредитної картки не знімались, а лише відбувалось погашення боргу.

Строк дії останньої отриманої на підставі кредитного договору картки сплив 30 квітня 2018 року. При цьому судом враховано, що факт отримання відповідачем нової картки у липні 2018 року не свідчить про перевипуск картки та автоматичну пролонгацію укладеного між сторонами кредитного договору від 30 липня 2013 року, оскільки кредитний ліміт на нову картку встановлений не був та будь-якого використання картки в якості кредитної відповідачем також не здійснювалось.

Як зазначено вище станом на 30 січня 2017 року борг відповідача складав 14808, 45 грн., після цього відповідач кошти з картки не знімала, проте існувала у відповідача заборгованість у зв`язку із оформленням послуги «миттєва розстрочка» від 14 листопада 2016 року (сума договору 4005 грн.), зі строком погашення 14 листопада 2018 року та «оплата частинами» від 13 грудня 2016 року (сума договору 14259 грн. 30 коп..), зі строком погашення 13 червня 2017 року.

Починаючи з 30 січня 2017 року відповідачем погашено борг у загальному розмірі 41938 грн. 23 коп., з яких 27802 грн. 39 коп. самостійно погашених та 14135 грн. 54 коп. автоматичне погашення з соціальної картки.

За «миттєвою розстрочкою» та «оплата частинами» Банком нараховано відповідачу 15193 грн 13 коп. за період з 30 січня 2017 року по 30 квітня 2018 року (строк дії картки).

За таких даних відповідачем боргові зобов`язання перед Банком погашенні в повному обсязі, а кошти нараховані Банком як тіло кредиту поза зазначеними сумами відносяться до «використання ліміту», «комісії за обслуговування картки» та інше.

При цьому суд зауважує, що матеріали справи не містять даних про узгодження між сторонами можливості списання коштів за рахунок овердрафту, а також розміру, порядку та умов надання послуги «Миттєва розстрочка» та «Оплата частинами».

Відтак, суд констатує, що на тіло кредиту, збільшене за рахунок списання вказаних сум, банком незаконно нараховувалися відсотки.

При цьому, грошові кошти, які були сплачені відповідачем на погашення заборгованості, неправомірно відносилися на погашення протиправно збільшених відсотків та тіла кредиту, збільшеного за рахунок списання цих відсотків. Отже, розмір заборгованості, заявлений позивачем, визначений усупереч вимог закону та умов договору. Наявність непогашеної заборгованості не доведена позивачем.

Відтак, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом розміру заборгованості, оскільки не відображає реального руху коштів по картковому рахунку ОСОБА_1 та реально отриманої відповідачем суми кредитних коштів від банку з моменту підписання кредитного договору, нічим не підтверджується та його правильність не можливо перевірити.

Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є його обов`язком, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.

Дослідивши зміст наданого банком розрахунку заборгованості, враховуючи, що Умови та Правила відповідачем не підписані, а Анкета-заява не містить умови про фінансування за рахунок кредитних коштів (зарахування до тіла кредиту) заборгованості за процентами, суд дійшов висновку, що підстави для стягнення з відповідача на користь банку суми, заявленої як заборгованість за тілом кредиту, відсутні, а позовні вимоги є необгрунтованими та недоведеними.

Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року, § 58).

Інші аргументи та доводи позивача специфічними, доречними, важливими та суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і не здатні вплинути на рішення суду.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 19, 141, 274-279, 268, 352, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 30 липня 2013 року у розмірі 61527 грн. 78 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Херсонського апеляційного суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І. Д. Под`ячева