Дата документу 02.02.2022 Справа № 310/140/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/140/21 Головуючий у 1 інстанції Мариніна О.В.
Провадження № 22-ц/807/186/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.

Бєлки В.Ю.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 липня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про винесення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу освіти виконавчого комітету Бердянської міської ради про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 березня 2021 року задоволені позовні вимоги по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу освіти виконавчого комітету Бердянської міської ради про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені і стягнуто з Відділу освіти виконавчого комітету Бердянської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 жовтня 2020 року по 22 жовтня 2020 року в розмірі 1979,56 грн. і витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 коп.

Позивач звернулася до суду з заявою про винесення додаткового рішення по справі про стягнення з Відділу освіти виконавчого комітету Бердянської міської ради витрат на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 липня 2021 року в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та прийняти нову постанову, якою її заяву задовольнити та стягнути з відповідача на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив проти доводів скаржника, обґрунтовуючи свої твердження відсутністю належних доказів, необхідних для задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Винесена судом першої інстанції ухвала відповідає зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи у задоволенні заяви про винесення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що фактично заява ОСОБА_1 взагалі не містить обґрунтувань заявлених нею вимог.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено та оцінено обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про винесення додаткового рішення по справі щодо стягнення з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.

Водночас, позивачем не зазначено про наявність у неї або іншої особи оригіналів письмових доказів (квитанція до прибуткового касового ордера № Д від 19.03.2021, акт взаємних розрахунків від 19 березня 2021 року, договір про надання професійної правової допомоги).

Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції вірно визначився з їх характером та нормами права, що їх регулюють.

Згідно із п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу (ст.133 ч.3 п.1 ЦПК України).

Пунктами 1, 2 ч.2 ст.137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес ( п.п 1, 2 ч.3 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Колегія суддів вважає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції правомірно враховано факт ненадання суду позивачем та його представником детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги в порушення вимог ст.137 ЦПК України.

Статтею 95 ЦПК України встановлено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

При врегулюванні спірних правовідносин судом правильно врахована та застосована позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 03 листопада 2020 року у справі №810/3213/16, відповідно до якої відсутність розрахунку витрат на правничу допомогу адвоката є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Колегія суддів зазначає, що позовна заява та додатки до неї не містять жодних відомостей про наявність у ОСОБА_1 доказів на підтвердження понесених витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги під час розгляду справи у суді першої інстанції. Більше того, позивачем не було подано заяви про стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу до ухвалення рішення по справі №310/140/21. Відповідна заява разом із доказами надійшла до Бердянського міськрайонного суду 01 квітня 2021 року, тобто після ухвалення рішення суду.

Законодавством передбачені випадки подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, але за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Натомість, позивачем не дотримано зазначеного порядку.

Доводи в апеляційній скарзі зводяться до твердження, що зазначений у позовній заяві попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат у розмірі 3 000 грн є відповідною заявою про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Утім, такі твердження є безпідставним в силу непідтвердження їх належними та допустимими доказами, у результаті чого відхиляються судовою колегією.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, враховуючи недоведеність понесення витрат на професійну правничу допомогу належними та достовірними доказами, колегія суддів дійшла до висновку про те, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими та такими, які узгоджуються з матеріалами справи. При встановленні зазначених фактів судом не було допущено порушення норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваної ухвали не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на наведене вбачається, що судом у відповідності до вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлено характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення заяви про винесення додаткового рішення.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ухвалу суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 липня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07 лютого 2022 року.

Головуючий

Судді: