ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року м.Суми

Справа №588/681/21

Номер провадження 22-ц/816/252/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

у присутності :

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Сумцова Євгена Станіславовича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Сумцовим Євгеном Станіславовичем, на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 15 листопада 2021 року у складі судді Огієнка О.О., ухваленого в м. Тростянець Сумської області, повний текст якого складено 25 листопада 2021 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення,

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Сумцова Є.С., звернувся до суду з позовом, в якому просив усунути перешкоди у користуванні житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 із вказаного житлового будинку.

Свої вимоги мотивували тим, що він є власником вказаного домоволодіння, де зареєстрована та фактично проживає його колишня дружина ОСОБА_2 , з якою він перебував у шлюбних відносинах з 2008 по 2016 роки. Після розлучення відповідачка без будь-яких на те законних підстав та домовленостей із ним самовільно продовжила проживати у належному позивачу житловому будинку. Відповідачка постійно вчиняла сварки, у зв`язку із чим він був вимушений змінити своє місце проживання та надав час відповідачці залишити належне йому домоволодіння та не чинити йому перешкоди в користуванні належним йому майном. Проте, до цього часу відповідач не звільнила належне йому домоволодіння, і почала демонтувати новобудову будинку.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 15 листопада 2021 року у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Сумцова Є.С., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що відповідач проживала в спірному будинку, як член сім`ї власника будинку та користувалася ним під час дії сервітуту. На час подання позову шлюб між сторонами було розірвано, спільного господарства не ведуть, а тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Зазначає, що встановлені по справі обставини дають підстави вважати, що відповідач створює перешкоди позивачу у реалізації його прав, як власника майна, і він має право вимагати усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом її виселення.

Крім того, вказує на те, що судом першої інстанції не були взяті до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04 грудня 2019 року у справі №235/9835/1-ц та від 15 січня 2020 року у справі №740/2457/18.

Відповідачем у встановлений апеляційним судом строк відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта - адвоката Сумцова Є.С., який підтримав доводи апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що з 29 січня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 24 травня 2016 року, що набрало законної сили 14 червня 2016 року (а.с.11,12).

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 27 листопада 2020 року за ОСОБА_1 було визнано право власності за набувальною давністю на житловий будинок «А-1» загальною площею 67,6 кв.м. з прибудовою «а» та житловий будинок «А1» у стані будівництва (36% готовності) з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 6-8).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10 лютого 2021 року за №243835363 за ОСОБА_3 на підставі рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 27 листопада 2020 року було зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Боромлянської сільської ради Тростянецького району Сумської області від 18 лютого 2021 року №260 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , який фактично проживає по АДРЕСА_2 ; ОСОБА_2 , яка за даною адресою зареєстрована та фактично проживає (а.с. 10).

Відповідно до повідомлення виконавчого комітету Боромлянської сільської ради Тростянецького району Сумської області від 07.05.2021 №767/02-23 ОСОБА_2 значиться зареєстрованою на території Боромлянської сільської ради з 12 квітня 2007 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 20).

З довідки про результати розгляду матеріалів ЄО № 1221 від 30 квітня 2020 року вбачається, що ДОП Тростянецького ВП ГУ НП в Сумській області ОСОБА_4 було проведено перевірку за повідомленням ОСОБА_1 про те, що його колишня дружина ОСОБА_2 розбирає будинок за адресою: АДРЕСА_1 . В ході проведення перевірки було установлено, що заявник придбав будинок до початку спільного проживання із ОСОБА_2 . Після розлучення ОСОБА_2 залишилася проживати у будинку заявника. На протязі останнього часу ОСОБА_2 почала розбирати новобудову будинку, який розташований за указаною адресою, розібрала стелю та зняла покрівлю з даху будинку, зі стін демонтувала піноблок. У зв`язку з тим, що в події не було встановлено ознак кримінального правопорушення було прийнято рішення про припинення подальшого розгляду звернення (а.с. 14).

Допитаний у суді першої інстанції ДОП Тростянецького ВП ГУНП в Сумській області ОСОБА_4 , повідомив, що між позивачем та відповідачкою останні кілька років відбуваються сварки з приводу користування будинком розташованим у АДРЕСА_1 . Остання сварка була навесні 2021 року. У 2020 році було звернення позивача з приводу користування будинком, яке було розглянуто як звернення громадян, так як вбачалися ознаки цивільно-правових відносин щодо користування майном. Кому належить будинок йому не відомо, документів він не бачив. Позивач не проживає в даному будинку близько чотирьох років, а відповідачка проживає там постійно, зокрема з того часу як він працює дільничним офіцером поліції. Для відповідачки це єдине місце проживання. При ньому нічого з господарства не вивозилося та не розбиралося.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не було доведено, поза розумним сумнівом, належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факт руйнування відповідачкою спірного житлового будинку. Надані представником позивача світлини не містять інформації щодо первісного стану об`єктів нерухомості, тому неможливо зробити однозначний висновок про їх пошкодження. Також допитаний у судовому засіданні поліцейський ДОП Тростянецького ВП ГУ НП в Сумській області ОСОБА_4 не підтвердив обставини, які зазначені ним у довідці від 30 квітня 2020 року за результатами перевірки по заяві позивача про те, що відповідачка розбирала будинок. Крім того, письмові пояснення позивачки, достовірність яких вона оспорює, що були записані поліцейським ОСОБА_4 від її імені та містяться в матеріалах вказаної вище перевірки, зважаючи на вищевикладене, самі по собі не можуть бути достатнім доказом на підтвердження факту руйнування відповідачкою майна позивача.

Врахувавши установлені судом обставини, а саме: тривалість проживання відповідачки у спірному житлі, відсутність у неї іншого житла, активної участі відповідачки у капітальному ремонті та благоустрої житла, суд першої інстанції дійшов до висновку, що виселення відповідачки із спірного житла та позбавлення її права користування житлом буде непропорційним та становитиме порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

У відповідності до положень ст. 317, ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

За змістом ч. 1 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом (ст. 406 ЦК України).

При створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Крім того, статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Такі висновки у подібній справі виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 61-298 цс 19.

Судом встановлено та не спростовано позивачами, що ОСОБА_2 вселилася та була зареєстрована в спірному будинку, як член сім`ї та за згодою власника, відповідач тривалий час проживає та зареєстрована у будинку, тобто вона має тривалий зв`язок із спірним будинком як із житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що відповідач вчиняє дії, які завдають шкоди належному йому нерухомому майну, а саме розбирає недобудовану будівлю, не знайшло свого підтвердження на доказах.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у справі, яка переглядається, необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача на житловий будинок та права на проживання у ньому відповідача, яка вже не є членом сім`ї власника житла, проте зареєстрована у цьому будинку, проживає в ньому понад 10 років та іншого житла не має.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що в даному випадку право позивача на майно не може бути захищено шляхом виселення ОСОБА_2 , яка внаслідок цього стане безхатченком, що стане надмірним тягарем та порушуватиме її право на повагу до житла, яке є постійним місцем проживання, та не є справедливим з урахуванням усіх обставин справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційнийсуд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Сумцовим Євгеном Станіславовичем, залишити без задоволення, рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 15 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 16 лютого 2022 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

Т. А. Левченко