Михайлівський районний суд Запорізької області
Справа № 321/1683/21
Провадження № 2-о/321/3/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.02.2022 смт. Михайлівка

Михайлівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Кравченко Н.О.

за участю секретаря судового засідання Цаплі Г.В.

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

заінтересованої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Михайлівка цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису, -

ВСТАНОВИВ:

29 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника, яку 01.02.2022 року доповнено.

Доповнена (уточнена) заява мотивована тим, що заявник ОСОБА_1 проживає у будинку АДРЕСА_1 . Заінтересована особа ОСОБА_3 є її колишнім чоловіком, шлюб між ними розірвано 01.04.2020 року Михайлівським районним судом Запорізької області. Заявник зазначає, що ОСОБА_3 має місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Вказаний будинок належав ОСОБА_3 на праві власності, однак 01.10.2008 року на підставі договору дарування житлового будинку подарував його сину заявника ОСОБА_4 . Зазначає, що її син в подарованому будинку не мешкає, станом на 23.11.2021 року будинок пустує. Згідно поданої заяви, заявник її син, онука та ОСОБА_3 проживають разом. В родині постійні сварки на грунті вживання ОСОБА_3 алкоголю. Постійні стресові ситуації впливають на емоційний стан заявника та її родини. Поведінка колишнього чоловіка, постійні сварки та образи негативно впливає на здоров`я та працездатність заявника. Не зважаючи на неодноразові звернення за захистом до правоохоронних органів, офіційні попередження про недопустимість вчинення домашнього насильства, неодноразові притягнення до адміністративної відповідальності, ОСОБА_3 не змінив своєї поведінки. Так як ОСОБА_3 вчиняє насильство протягом тривалого часу, та не зважаючи на заходи, вжиті поліцією та судом, його агресія посилюється, заявник вказує на високу вірогідність продовження вчинення заінтересованою особою щодо неї та її родини насильства, настання тяжких наслідків для її здоров`я, у зв`язку з чим просить суд видати обмежувальний припис щодо кривдника ОСОБА_3 строком на шість місяців. Згідно доповнення до заяви від 01.02.2022 року, оскільки ситуація зі спільним проживанням з ОСОБА_3 лише загострилась, почастішали сварки між її сином та колишнім чоловіком, а іншого місця мешкання заінтересована особа не має, просить встановити порядок перебування ОСОБА_3 в належному їй будинку.

В судовому засіданні заявник та її представник наполягали на винесенні припису згідно доповнень, якими визначили час та варіант сумісного проживання. В судовому засіданні заявник пояснила, що вона мешкає разом із онукою, сином ОСОБА_4 та колишнім чоловіком ОСОБА_3 також пояснила, що між її сином та колишнім чоловіком склалися неприязні стосунки. В результаті вживання алкогольних напоїв між ними виникають сварки, бійки, на що вона вимушена телефонувати до поліції. Далі пояснила, що заявницею щодо будь якого насилля відносно неї вона не була, потерпілою від психологічного або іншого насилля з боку ОСОБА_3 не була.

Заінтересована особа ОСОБА_3 вимоги заяви фактично визнав та пояснив, що з проживає в одному будинку з заявницею та її сином, з яким постійно виникають сварки. Також пояснив, що відносно ОСОБА_1 насилля не вчиняв, натомість захищав її від нападків сина, виникала сварка, після чого вона викликала поліцію, але заявниками буди ОСОБА_4 та він ОСОБА_3 .

Заслухавши пояснення заявника та її представника, заінтересованої особи, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 31 липня 1993 року по 2020 рік.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 01.04.2020 року шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 листопада 2020 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 05.11.2020 року.

Згідно відповіді начальника ВП № 3 Василівського РУП ГУНП в Запорізькій області від 05 серпня 2021 року, за зверненням ОСОБА_1 від 22.07.2021 року, відомості про яке зареєстровані до ІТС ІПНП за № 1950, складені протоколи про адміністративні правопорушення за ст. 173-2 КУпАП та стосовно ОСОБА_3 винесено тимчасовий заборонний припис стосовно кривдника.

Згідно довідки про результати розгляду повідомлення від 22.07.2021 року ЄО № 1950, в ході перевірки встановлено, що 22.07.2021 року о 21-30 год. гр. ОСОБА_4 застосував до свого вітчима ОСОБА_3 психологічний вплив, висловлювався на його адресу нецензурною лайкою, після чого гр. ОСОБА_3 застосував до свого пасинка фізичний вплив, вдарив його рукою в обличчя, чим вчинив домашнє насильство. Прийнято рішення про притягнення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП.

Згідно довідки про результати розгляду повідомлення ЄО № 1766, 07.07.2021 року о 20:49 год. до ВП № 3 Василівського РУП ГУНП в Запорізькій області надійшло повідомлення від ОСОБА_1 про те, що за адресою: АДРЕСА_1 , син заявниці ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння вчинив сварку. Розгляд повідомлення припинено за заявою ОСОБА_1 .

Згідно довідки про результати розгляду повідомлення від 15.10.2021 року, до ВП № 3 Василівського РУП ГУНП в Запорізькій області надійшло повідомлення від ОСОБА_1 , що за місцем її мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , між її колишнім чоловіком ОСОБА_3 та сином ОСОБА_4 виник конфлікт. За заявою ОСОБА_4 розгляд повідомлення припинено.

Згідно довідки про результати розгляду повідомлення від 14.01.2022 року, до ВП № 3 Василівського РУП ГУНП в Запорізькій області надійшло повідомлення від ОСОБА_3 , що за місцем його мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , між ним та пасинком ОСОБА_4 виник конфлікт. За заявою ОСОБА_3 розгляд повідомлення припинено. За результатами розгляду відносно ОСОБА_4 винесено терміновий заборонний припис (а.с. 41).

Порядок розгляду судом справ про видачу обмежувального припису регулюються положеннями глави 13 ЦПК України, а відповідні правовідносини Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до вимог ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

У ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», визначено, що домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`ю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Вказаною статтею також визначено, що кривдник це особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі, а особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), це особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.

Згідно п.14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

У відповідності до ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (ч.3 ст. 26 цього Закону).

При цьому, суду не доведено підтвердження вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства психологічного чи буди-якого іншого характеру відносно колишньої дружини ОСОБА_1 .

Звернення ОСОБА_1 з відповідними заявами до поліції не можна вважати належним та допустимим доказом з огляду на не підтвердження притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 173-2 КУпАП, а також враховуючи, що ОСОБА_1 була тільки особою , яка телефонувала про протиправну поведінку колишнього чоловіка та сина ОСОБА_4 , потерпіла з будь-якими заявами особисто не зверталася, що свідчить про відсутність фактів про здійснення відносно неї з боку ОСОБА_3 домашнього насильства.

Посилання на неодноразові звернення заявниці до органів поліції з підстав вчинення щодо неї домашнього насильства психологічного характеру свідчить про її незадоволення поведінкою ОСОБА_3 , але не підтверджує факт того, що останній вчинив щодо неї домашнє насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Таким чином, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 вчиняє домашнє насильство відносно заявниці у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Наявність неприязних стосунків між колишнім подружжям, чи вживання ним алкоголю не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Оскільки заявником не надано беззаперечних доказів вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша (міститься в першому реченні абз. 1) має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма (в другому реченні того ж абзацу) охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма (сформульована в абз. 2) визнає право договірних держав, зокрема, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited v. Ukraine», № 19336/04, § 166168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи з урахуванням того, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Однак, як вже було визначено раніше, суду не надано доказів вчинення ОСОБА_3 дій, протиправність яких легітимізує втручання держави, і є пропорційним обмеженню прав.

Відповідно до ч.3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, суд відносить на рахунок держави.

Згідно вимог ч.4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 259, 294, 3501-3508 ЦПК України, Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису відмовити.

Заявник: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Заінтересована особа: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Судові витрати по справі, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.

Повний текст рішення виготовлено 03 лютого 2022 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду через Михайлівський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Михайлівського районного суду

Запорізької області Н.О.Кравченко