ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року м.Суми

Справа №592/1140/21

Номер провадження 22-ц/816/142/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Левченко Т. А.

сторони:

позивач АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 жовтня 2021 року у складі судді Фоменко І.М., ухвалене у м. Суми,

в с т а н о в и в :

02 лютого 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 червня 2006 року між банком та відповідачем шляхом підписання анкети-заяви укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого на платіжну картку кредитного ліміту, який було збільшено до 18400 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом. Позивач свої зобов`язання перед відповідачем виконав, надавши кредит у встановленому договором розмірі.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором, станом на 03 грудня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 31726 грн 46 коп, з яких: 29745 грн 47 коп заборгованість за тілом кредиту, 1980 грн 99 коп відсотки, нараховані на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦК України. Враховуючи, що законодавством не передбачено обов`язку вимагати від боржника всієї суми боргу, до стягнення банк визначив заборгованість у сумі 29745 грн 47 коп.

06 вересня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь безпідставно набутих грошових коштів у сумі 26413,49 грн.

Вимоги за зустрічним позовом мотивовані тим, що за відсутності доказів погодження між сторонами у письмовій формі умов договору щодо розміру кредиту, порядку його погашення, строку кредитування та розміру відсотків за користування кредитом, банк безпідставно з 01 червня 2016 року по 01 січня 2019 року проводив погашення відсотків по кредитній карті ОСОБА_1 за рахунок кредиту, внаслідок чого тіло кредиту збільшувалося на відповідні суми.

Вказувала, що згідно з наданим банком розрахунком заборгованості, у період з 01 січня 2016 року по 03 грудня 2020 року нею було поповнено картковий рахунок готівковими коштами на 45355,00 грн, а також грошові кошти в розмірі 18291,62 грн були списані з її пенсійної картки. Тобто, всього нею як позичальником за вказаний проміжок часу було сплачено 63646,62 грн, а використано 48328,05 грн. При цьому, починаючи із січня 2021 року, банк продовжує стягувати грошові кошти з її пенсійного рахунку, хоча термін дії кредитної картки сплинув 01 січня 2021 року, і в період з січня по серпень 2021 року банком було незаконно стягнуто 11094,92 грн. Вважала, що банком з її карткового рахунку безпідставно були списані кошти в сумі 26413,49 грн, з яких: 15318,57 грн були списані в рахунок погашення заборгованості за нарахованими відсотками, 11094,92 грн стягнуті після закінчення строку дії кредитної картки у період з січня по серпень 2021 року, які і підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 жовтня 2021 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без задоволення.

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів задоволено.

Стягнуто із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 26413 грн 49 коп, а також 908 грн в рахунок повернення судового збору, що в сумі становить 27321 грн 49 коп.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення, неправильне застосування норм матеріального права, а саме ст. 1212 ЦК України, просить рішення скасувати в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у розмірі 26413 грн 49 коп та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог, вирішити питання розподілу судових витрат.

Зазначає, що між сторонами було укладено договір приєднання шляхом підписання анкети-заяви № б/н від 01 червня 2006 року, сама процедура укладення якого не передбачає підписання позичальниками стандартних Умов та правил надання банківських послуг, а факт ознайомлення з цими Умовами позичальника засвідчується відповідними записами та їх підписами в заяві. Заборгованість утворилася у зв`язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов`язань.

Вказує, що підставою виникнення прав та обов`язків сторін, зокрема, набуття банком права на списання коштів з рахунків позичальника у даному випадку є укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» договір від 01 червня 2006 року, у якому сторонами було обумовлено погашення заборгованості. У матеріалах справи відсутні докази того, що укладений між сторонами договір був розірваний чи визнаний недійсним у судовому порядку. Доводить, що договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування судом положень ст. 1212 ЦК України, оскільки набуття однією із сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Вважає, що судом неправильно було застосовано правову позицію Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, оскільки правова позиція у ній стосується інших фактичних обставин справи.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором не оскаржується, а тому на підставі ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Сінько О.А., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване. Заперечує проти доводів апеляційної скарги про погодження сторонами усіх істотних умов договору. Вказує, що постанови Верховного Суду, на які посилається банк в апеляційній скарзі, прийняті у справах, обставини в яких не є аналогічними обставинам у цій справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову 26413 грн 49 коп не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 01 червня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір б/н, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 3% в місяць з розрахунку 360 днів у році, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 30).

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 31-40).

Із довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вбачається, що на підставі вказаного кредитного договору б/н ОСОБА_1 надані кредитні картки: № НОМЕР_1 дата відкриття 16.03.2006 року з терміном дії до 07/15; № НОМЕР_2 дата відкриття 24.10.2012 року з терміном дії до 07/16, № НОМЕР_3 дата відкриття 09.06.2015 року з терміном дії до 06/18 (а.с. 29).

Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , кредитний ліміт було збільшено до 18400 грн (а.с. 28).

Відповідно до розрахунку позивача, станом на 03 грудня 2020 року заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором становить 31726 грн 46 коп, з яких: 29745 грн 47 коп заборгованість за тілом кредиту, 1980 грн 99 коп відсотки, нараховані на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦК України (а.с. 7-19).

Випискою за картковим рахунком ОСОБА_1 підтверджується, що вона користувалася встановленим кредитним лімітом, знімала готівку, розраховувалася за покупки та послуги, банком постійно здійснювалося автоматичне списання коштів на погашення заборгованості по карті (а.с. 21-27).

Із розрахунку заборгованості та виписки за договором № б/н вбачається, що 25 грудня 2015 року ОСОБА_1 повністю розрахувалася по кредиту, погасивши заборгованість, а з 28 грудня 2015 року знову почала користуватися кредитними коштами (а.с. 12). І в період з 28 грудня 2015 року по 03 грудня 2020 року ОСОБА_1 використала кредитні кошти на загальну суму 48328,05 грн (третя та четверта колонка у виписці про рух грошових коштів за договором № б/н від 01 червня 2006 року, із роз`ясненнями деталей проведених операцій).

В той же час, у зазначений проміжок часу позичальник в рахунок погашення заборгованості за кредитом сплатила на користь банку готівкою 45355,00 грн, крім того, з її пенсійного рахунку було списано 18291,62 грн, що в сумі складає 63646,62 грн. Тобто, станом на 03 грудня 2020 року, заборгованість за кредитом була погашена у повному обсязі, а ОСОБА_1 мала ще переплату за борговими зобов`язаннями в розмірі 15318,57 грн (виходячи з розрахунку: 63646,62 грн (сплачений борг) 48328,05 грн (використані кредитні кошти) = 15318,57 грн), які банк спрямував в рахунок погашення заборгованості по відсоткам за користування кредитом та сплати штрафів.

У період з січня по серпень 2021 року з рахунку ОСОБА_1 банком було здійснено автоматичне списання коштів, спрямованих на погашення простроченої заборгованості за кредитом, на загальну суму 11094,92 грн.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість за кредитним договором була погашена боржником у повному обсязі, тому кошти у сумі 26413,49 грн (15318,57 грн надмірно сплачених грошових коштів в рахунок погашення кредитного боргу + 11094,92 грн, які були списані банком із пенсійного рахунку позичальника у період з січня по серпень 2021 року 26413,49 грн), підлягають поверненню позичальнику, як безпідставно набуті у порядку ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Проте, з такими висновками місцевого суду колегія суддів апеляційного суду повністю погодитись не може, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у період з 28 грудня 2015 року по 03 грудня 2020 року ОСОБА_1 використала кредитні кошти на загальну суму 48328,05 грн і в зазначений проміжок часу в рахунок погашення заборгованості за кредитом сплатила на користь банку готівкою 45355,00 грн, а також з її пенсійного рахунку було списано 18291,62 грн, що в сумі складає 63646,62 грн.

Станом на 03 грудня 2020 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитом була погашена у повному обсязі, однак, у період з січня по серпень 2021 року з її рахунку банком було здійснено автоматичне списання коштів на погашення простроченої заборгованості за кредитом, на загальну суму 11094,92 грн.

Згідно зі ст. 526, ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частинами 1, 2 статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Так, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов.

По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відсутністю правової підстави вважають такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у вигляді розірвання договору.

Тому, для застосування до спірних правовідносин у справі ст. 1212 ЦК України необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для перерахування заявлених до стягнення грошових коштів.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За приписами ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з встановленого, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до договірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до п. 1.38 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно з п. 26.1 ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція від 21 січня 2004 року) визначено, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; назву отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі) (пункт 6.4 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції від 21 січня 2004 року).

За змістом ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

За встановлених обставин недоведеності АТ КБ «ПриватБанк» факту, що саме надані Умови та правила надання банківських послуг є складовою кредитного договору № б/н від 01 червня 2006 року і що саме з цими Умовами та правилами була ознайомлена та розуміла ОСОБА_1 , підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, за умовами договору ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання повернути фактично отриману суму кредитних коштів.

Судом було встановлено, що в період з 28 грудня 2015 року по 03 грудня 2020 року ОСОБА_1 використала кредитні кошти на загальну суму 48328,05 грн і в цей же період сплатила на погашення заборгованості за кредитом 63646,62 грн, з яких 45355,00 грн внесено готівкою, а також мало місце списання банком з пенсійного рахунку 18291,62 грн.

Таким чином, враховуючи те, що умовами укладеного між сторонами кредитного договору не було узгоджено нарахування відсотків за користування кредитними коштами та їх розмір, а банком безпідставно було списано з кредитного рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , належні їй грошові кошти на загальну суму 26413,49 грн (15318,57 грн (63646,62 грн - 48328,05 грн) надмірно сплачених грошових коштів в рахунок погашення кредитного боргу + 11094,92 грн, які були списані банком із пенсійного рахунку позичальника у період з січня по серпень 2021 року 26413,49 грн), висновок суду про їх стягнення з відповідача на користь позивача є правильним, але з наведених апеляційним судом правових підстав.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції в частині мотивів задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення безпідставно набутих коштів, на підставі п. п. 3, 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України, через невідповідність висновків, наведених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, підлягає зміні з прийняттям в цій частині нової постанови про задоволення зустрічного позову з правових підстав, наведених у мотивувальній частині постанови.

Оскільки рішення суду першої інстанції змінено тільки в частині мотивів задоволення позову, судові витрати за подачу апеляційної скарги компенсації банку не підлягають.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ч. 13 ст. 7, ст. ст. 367 - 369, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Змінити рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 жовтня 2021 року в частині мотивів задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» про стягнення грошових коштів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді : О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

Т.А. Левченко