КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 756/5885/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1764/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Тихої О.О., у цивільній справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що між ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ», АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту АС № 07/07/3/1-012492 від 17 січня 2019 року, відповідно до умов якого застраховано транспортний засіб «Subaru Forester», р.н. НОМЕР_1 .

Зазначав, що 26 листопада 2019 року по вул. Волошкова в с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого транспортного засобу, який належить ОСОБА_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , та транспортного засобу «Toyota RAV4», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок якої було пошкоджено автомобіль «Subaru Forester», р.н. НОМЕР_1 . Вина ОСОБА_1 у скоєнні вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди підтверджується постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2020 року.

24 грудня 2019 року ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» згідно з договором страхування на підставі заяви та страхового акту № 5083 від 20 грудня 2019 року здійснено виплату страхового відшкодування ОСОБА_2 у розмірі 134 087,86 грн.

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в АТ «Страхова група «ТАС», яке згідно з умовами полісу обов`язкового страхування цивільної відповідальності № АО/6450239 та договору добровільного страхування цивільної відповідальності № FO/491800 виплатило на користь ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» 101 270,40 грн., проте, вказана сума не покриває в повному обсязі заподіяні збитки.

Таким чином, сума невідшкодованих збитків, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, складає 32 817,46 грн., які позивач в порядку суброгації просив стягнути з відповідача, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270,00 грн. (а.с. 1-3).

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 32 817 грн. 46 коп.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270 грн. 00 коп. (а.с. 72-73).

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а.с. 127, 129-133).

Не погодившись із заочним рішенням суду, 01 листопада 2021 року ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, стягнути судові витрати. Крім того, просила стягнути з ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» на користь ОСОБА_1 грошові кошти згідно виконавчого листа № 756/5885/21 від 17 вересня 2021 року в сумі 14 956,07 грн. та закрити виконавче провадження, стягнути з ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн. (а.с. 136-175).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції належним чином не повідомляв її про розгляд справи, а розглянув справу за її відсутності, внаслідок чого вона була позбавлена можливості надати суду докази на підтвердження того, що є неналежним відповідачем у справі. Вважає, що виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою відповідальність, покладено на страховика винної особи в межах, встановлених законом, договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Зазначала, що сума її страховки в розмірі 150 000,00 грн. повністю покриває суму збитків в розмірі 134 087,86 грн., проте, позивач стверджує, що її страхова компанія АТ «Страхова група «ТАС» відняла від суми 150 000,00 грн. суму коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого автомобіля «Subaru Forester», р.н. НОМЕР_1 , що зменшило суму страховки і залишку суми не вистачило для покриття збитків.

Посилалася на те, що висновок експерта, наданий позивачем, є недопустимим доказом, оскільки експерт не попереджений про кримінальну відповідальність та огляд проведений без її участі. Пред`явленням позову їй завдано моральної шкоди, яку оцінює в 100 000,00 грн.

04 січня 2022 року до апеляційного суду надійшов відзив ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін (а.с. 192-199).

11 січня 2022 року від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив в якому відповідачка заперечувала проти доводів позивача та підтримала доводи поданої нею апеляційної скарги (а.с. 200-209).

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року розглядається апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено,17 січня 2019 року між ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» (страховиком), ОСОБА_2 (страхувальником) та АТ «ОТП Банк» (вигодонабувачем) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту АС № 07/07/3/1-012492, відповідно до умов якого ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» взяло на себе зобов`язання здійснити відшкодування шкоди, заподіяної майну потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захист майнових інтересів страхувальника за транспортним засобом «Subaru Forester», р.н. НОМЕР_1 (а.с. 4-11).

26 листопада 2019 року об 11 год. 05 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Toyota RAV4», р.н. НОМЕР_2 , по вул. Волошкова в с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, виїжджаючи на нерегульоване перехрестя з вул. Південна, не надала перевагу в русі автомобілю «Subaru Forester», р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який рухався головною дорогою, внаслідок чого відбулось зіткнення транспортних засобів, при зіткненні автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2020 року по справі № 369/15830/19 (провадження № 3/369/172/20), яка набрала законної сили, ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення (а.с. 14).

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

11 грудня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» з заявою про виплату страхового відшкодування у зв`язку з ДТП, яка мала місце 26 листопада 2019 року і яка є страховим випадком відповідно до умов добровільного страхування цивільної відповідальності (а.с. 15).

Відповідно до звіту № 05-26/02 про оцінку КТЗ від 26 лютого 2020 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Subaru Forester», р.н. НОМЕР_1 , з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу та урахуванням ПДВ склала 136 044,33 грн. (а.с. 19-36).

Відповідно до рахунку № СРфС-0010430 від 11 грудня 2019 року, акту виконаних робіт ТОВ «ВІДІ СТАР» № СРфСА-007104 від 31 січня 2020 року ОСОБА_2 оплатив за ремонт автомобіля «Subaru Forester», р.н. НОМЕР_1 (у т.ч. за придбані витратні матеріали, запасні частини та надані послуги) загальну суму у розмірі 134 087,86 грн. з урахуванням 22 347.98 грн. податку на додану вартість (ПДВ) (а.с. 16-17, 18).

Згідно зі страховим актом № 5083 від 20 грудня 2019 року розмір страхового відшкодування склав 134 087,86 грн., які позивачем було сплачено для проведення відновлювального ремонту ТОВ «ВІДІ СТАР» згідно платіжного доручення № 6014 від 24 грудня 2019 року (а.с. 37-39).

Частину вартості відновлювального ремонту в розмірі 101 270,40 грн. було відшкодовано позивачу ПрАТ «СГ «ТАС», що підтверджується листом ПрАТ «СГ «ТАС» № 08151/9120 від 04 червня 2021 року та випискою з банківського рахунку ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» (а.с. 43-45).

26 червня 2020 року ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» звернулося до ОСОБА_1 з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП № 15/04/8.10/229-20 в сумі 32817,46 грн., проте, ОСОБА_1 надано відповідь на вимогу за змістом якої відповідачка заявила про відсутність правового обґрунтування заявлених до відшкодування збитків (а.с. 46-49).

04 серпня 2020 року та 16 вересня 2020 року ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» на адресу відповідача були повторно направлені вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, проте, кошти на рахунок позивача від ОСОБА_1 не надійшли, збитки відповідачем не відшкодовані (а.с. 50-51).

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Згідно з ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язковий ліміт відповідальності страховика - це грошова сума, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зазначено: «[…] стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією».

У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування у розмірі 134 087,86 грн. до нього перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди ОСОБА_2 .

Встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 була застрахована в ПрАТ «СГ «ТАС» згідно полісу № 6450239 від 19 серпня 2019 року та договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту FO - 491800 від 19 серпня 2019 року, яке здійснило виплату позивачу страхового відшкодування в розмірі 101 270,40 грн. (а.с. 43-45).

Таким чином, відповідач, як особа винна у вчиненні ДТП, у силу вищенаведених вимог ЦК України зобов`язана відшкодувати позивачу різницю між виплаченим страховим відшкодуванням та сумою, яка відшкодована ПрАТ «СГ «ТАС», що становить 32 817,46 грн. (134 087,86 грн. - 101 270,40 грн.).

При цьому, відповідач заперечувала визначення розміру відповідальності ПрАТ «СГ «ТАС» щодо виплати 101 270,40 грн. суми збитків відповідно до умов договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, посилаючись на те, що сума її страховки становить 150 000,00 грн. та повністю покриває суму збитків в розмірі 134 087,86 грн.

Разом з тим, відповідач не оскаржувала у судовому порядку рішення страховика про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) (п. 36.7 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), а рішення ПрАТ «СГ «ТАС» про виплату ТДВ «СК «ВІДІ-СТРАХУВАННЯ» страхового відшкодування у розмірі 101 270,40 грн. не є предметом розгляду у цій справі.

Доводи апеляційної скарги, що не підлягає врахуванню висновок експерта, наданий позивачем, оскільки експерт не попереджений про кримінальну відповідальність та огляд проведений без її участі, колегія суддів відхилила з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем до позовної заяви було долучено звіт про оцінку КТЗ № 05-26/02 від 26 лютого 2020 року, за яким визначено розмір страхового відшкодування, що було виплачено потерпілому ОСОБА_2 . Вказаним звітом визначений перелік деталей, вузлів які підлягають заміні на нові(а.с. 19-36).

При цьому, вимог щодо попередження експерта про кримінальну відповідальність під час складання звіту про оцінку майна законодавством не передбачено, натомість такі вимоги встановлені до висновку експерта у ст. 102 ЦПК України, який у цій справі наданий не був.

Жодних доказів на спростування розміру збитків, спричинених власнику автомобіля «Subaru Forester», р.н. НОМЕР_1 , визначених у звіті про оцінку колісного транспортного засобу № 05-26/02 від 26 лютого 2020 року, складеному ФОП ОСОБА_4 , відповідачем суду не надано, а апелянт не надала іншого висновку товарознавчого дослідження завданих збитків, про проведення судової автотоварознавчої експертизи для спростування вищенаведеного звіту не заявляла.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 липня 2018 року у справі № 924/675/17 зроблено висновок, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати.

В матеріалах справи наявні об`єктивні докази понесення потерпілою особою витрат на ремонт пошкодженого автомобіля в розмірі заявлених позивачем вимог, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Згідно зі статтями 29, 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням знос, розрахованого в порядку, встановленому законодавством. Шкоду, пов`язану з утратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або робото здатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства юстиції та Фонду державного майна від 24.11.03р. № 142/5/2092), а відповідно до п.2.3 Методики вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Якщо для відновлення пошкодженого у дорожньо-транспортній пригоді транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно-пошкодженого транспортного засобу.

Аналогічна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 331/6395/18.

Відповідно до розділу 20 Звіту про оцінку КТЗ № 05-26/02 від 26 лютого 2020 року, коефіцієнт фізичного зносу змінених деталей пошкодженого автомобіля «Subaru Forester», р.н. НОМЕР_1 дорівнює 0,2964, оскільки застрахований автомобіль мав пошкодження у вигляді деформації. Такий висновок товарознавця обґрунтований посилання на підпункт «б» пункту 7.39 вищевказаної Методики.

Враховуючи вказане, колегія суддів відхилила відповідні доводи апелянта і погодилась з висновком суду першої інстанції, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню 32 817,46 грн. на користь позивача, що становить різницю між страховим відшкодуванням потерпілому та сплаченим страховиком ПрАТ «СГ «ТАС» страховим відшкодуванням.

Апеляційний суд перевірив та відхилив доводи апеляційної скарги щодо скасування рішення суду з підстав неналежного повідомлення ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції було здійснено запит до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації КП ГЮЦ «Реєстр територіальної громади міста Києва» щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) ОСОБА_1 та отримано відповідь, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , яка відповідає адресі, зазначеній позивачем у позовній заяві. Таку ж адресу відповідачка ОСОБА_1 зазначала в поданих нею до суду заявах та апеляційній скарзі (а.с. 59).

На зареєстровану адресу відповідача районним судом була направлена судова повістка про виклик у засідання, призначене на 28 травня 2021 року, копія ухвали про відкриття провадження від 28 квітня 2021 року та копія позову з додатками, проте, поштове відправлення повернулось до суду з відміткою працівників пошти «адресат відсутній за вказано адресою» (а.с. 64).

Розгляд справи районним судом був відкладений на 29 червня 2021 року.

Про дату судового засідання, призначеного на 29 червня 2021 року, відповідач повідомлялася шляхом направлення поштового відправлення на адресу зареєстрованого місяця проживання, яке повернулось до суду з відміткою «адресат відсутній за вказано адресою» (а.с. 68).

Згідно з п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідачка ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни оскарженого рішення, і висновків суду не спростовують, тому в задоволенні скарги слід відмовити на підставі ст. 375 ЦПК України.

Інші доводи апелянта цих висновків не спростовують, не можуть бути визнані підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати на апеляційний розгляд справи відшкодуванню за рахунок позивача не підлягають.

З огляду на положення ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова