П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 лютого 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Готри Т.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 серпня 2019 року ухвалене в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатської області та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів досудового розслідування і прокуратури

встановив:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та Державної казначейської служби України (далі ДКС України) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів досудового розслідування і прокуратури.

Позовну заяву мотивував тим, що вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 червня 2016 року у справі № 308/15126/13-к, який набрав законної сили та є чинним, його було визнано невинуватим у пред`явленому звинуваченні за частиною другою статті 185 КК України та виправдано за вказаною статтею обвинувачення.

Позивач вважав, що порушення щодо нього кримінальної справи, притягнення до кримінальної відповідальності, застосування запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд і здійснення кримінального провадження було незаконним. Унаслідок цих дій органів досудового розслідування він незаконно перебував під слідством і судом із 28 липня 2011 року до 15 травня 2017 року, а всього 69 місяців і 17 днів, у зв`язку з чим йому завдано значної моральної шкоди.

Ухвалою від 24 січня 2019 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області Ужгородське районне відділення Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області замінив на належного відповідача Головне управління Національної поліції в Закарпатській області.

Позивач просив суд відшкодувати з ДКС України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю органів досудового розслідування і прокуратури, в сумі 600 000,00 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 серпня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДКС України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 290 005,50 грн.

У решті позову відмовлено.

Рішення суд першої інстанції мотивовано тим, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного застосування запобіжного заходу. Така шкода підлягає відшкодуванню незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, слідства та прокуратури, оскільки є вирок, яким позивач виправданий за відсутністю у його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 185 КК України і незаконність його перебування під слідством і судом встановлена цим вироком.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд виходив із розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи, тобто 4 173,00 грн.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 09 червня 2020 року апеляційну скаргу ДКС України задоволено частково, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 09 серпня 2019 року скасовано.

У позові ОСОБА_1 до ДКС України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів досудового розслідування і прокуратури відмовлено.

Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що позивач пред`явив матеріально-правові вимоги до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та до ДКС України, проте просив стягнути завдану моральну шкоду саме з останньої як суб`єкта цивільної відповідальності, що суперечить як суті спору (фактичним обставинам справи) з огляду на загальні засади цивільно-правової відповідальності осіб за завдану шкоду, так і нормам матеріального права. У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган. У спірних правовідносинах ефективним способом захисту порушеного права позивача є пред`явлення вимоги про відшкодування шкоди саме до держави Україна.

Постановою Верховного Суду України у складі колегії суддів Третьої палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року касаційну скаргу адвоката Сочки І.І., в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 червня 2020 року скасовано.

Справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Верховним судом вказано, що відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Під час нового розгляду справи суд апеляційної інстанції повинен вирішити справу на підставі заявлених позовних вимог з урахуванням викладеного у постанові та врахувати, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 03 червня 2011 року слідчим СВ Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області за заявою юрисконсульта Товариства з обмеженою відповідальністю «Ядзакі Україна» (далі ТОВ «Ядзакі Україна») порушено кримінальну справу № 1228811 за фактом крадіжки мідних ізольованих проводів із складу ТОВ «Ядзакі Україна», за ознаками складу злочину, передбаченого частиною другою статті 185 КК України.

28 липня 2011 pоку слідчим CB Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області, розглянуто матеріали кримінальної справи № 1228811, перекваліфіковано дії особи з частини другої статті 185 КК України на частину третю статті 191 КК України та порушено кримінальну справу відносно позивача ОСОБА_1 за фактом привласнення чужого майна за ознаками складу злочину, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України.

19 серпня 2011 року слідчим СВ Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області, позивачу пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України.

22 серпня 2011 року слідчим СВ Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області, змінено обвинуваченому запобіжний захід із застави на підписку про невиїзд.

23 серпня 2011 року слідчим СВ Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області складено обвинувальний висновок і разом з кримінальною справою № 1228811 відповідно до вимог статті 225 КПК України направлено Ужгородському міжрайонному прокуророві для затвердження і подальшого направлення справи за підсудністю до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

31 серпня 2011 року Ужгородським міжрайонним прокурором обвинувальний висновок у цій кримінальній справі затверджено і кримінальну справу № 1228811 направлено на розгляд до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області. Міру запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_1 підписку про невиїзд залишено без зміни.

Під час судового розгляду цієї кримінальної справи Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області зі сторони обвинувачення, а саме прокурора Ужгородської міжрайонної прокуратури, надійшло клопотання про повернення цієї справи прокурору на додаткове розслідування.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 квітня 2013 року у справі № 1-1117/11 кримінальну справу № 1228811 про обвинувачення, в т. ч. і ОСОБА_1 , у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України, повернуто до Ужгородської міжрайонної прокуратури для організації додаткового розслідування. Запобіжний захід залишено попередній підписку про невиїзд.

30 липня 2013 року слідчим СВ Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001032 від 11 червня 2013 року, повідомлено про підозру, зокрема і ОСОБА_1 , про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України.

02 вересня 2013 року до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (в зв`язку із вступом в дію нової редакції КПК України 2012 року) надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001032 від 11 червня 2013 року про обвинувачення, зокрема й ОСОБА_2 , по факту вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України.

Під час судового розгляду цього кримінального провадження Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області сторона обвинувачення прокурор змінив обвинувачення і надав до суду обвинувальний акт, затверджений 06 травня 2015 року, у якому містилось формулювання зміненого обвинувачення у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001032 від 11 червня 2013 року за обвинуваченням, зокрема й ОСОБА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 185 КК України.

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області 15 травня 2017 року у справі № 308/15126/13-к ОСОБА_1 визнаний не винуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною другою статті 185 КК України та виправданий.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2017 року касаційну скаргу прокурора залишено руху та встановлено йому п`ятнадцятиденний строк із дня отримання ухвали на усунення зазначених у ній недоліків.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2017 року касаційну скаргу повернуто прокурору.

Позивач, за таких обставин перебував під кримінальним переслідуванням з дня порушення кримінальної справи з 28 липня 2011 року, до дня постановлення ухвали Апеляційного суду Закарпатської області щодо нього до 15 травня 2017 року, загалом 69 місяці і 17 днів.

Згідно зі ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України.

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).

Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) вказано, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

З урахуванням наведеного, Державна казначейська служба України, як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто вказаним Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Встановивши, що перебування позивача під слідством, а також в умовах обмеженої свободи тривалий термін часу, порушило його звичний уклад життя, позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, суд дійшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.

При цьому, визначаючи розмір завданої моральної шкоди, суд першої інстанції вірно виходив з розміру мінімальної заробітної плати встановлено станом на час розгляду справи, тобто 4 173 грн.

Однак судом першої інстанції неправильно визначено кількість місяців перебування позивача під слідством і судом.

Так ОСОБА_1 перебував під кримінальним переслідуванням з дня порушення кримінальної справи з 28 липня 2011 року до дня постановлення ухвали Апеляційного суду Закарпатської області щодо нього до 15 травня 2017 року, загалом 69 місяці і 17 днів.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже для визначення розміру відшкодування моральної шкоди мінімальну заробітну плату, встановлену на час розгляду справи у сумі 4173 грн. слід помножити на 69 місяців, а не на 69,5 місяців, як вважав суд першої інстанції.

Відтак, наведене у відповідності до змісту ч. 4 ст. 376 ЦПУ України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди та ухвалення з цієї вимоги нового судового рішення.

За цієї обставини вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 12, 81, 374, 376, 382-384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 серпня 2019 року скасувати та постановити у даній справі постанову про часткове задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування немайнової (моральної) шкоди завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 грошові кошти у розмірі 287 937,00 гривень у відшкодування моральної шкоди заподіяної незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

У задоволенні решти розміру позовної вимоги, відмовити.

Постанова ухвалена в порядку ч. 6 ст. 259 ЦПК України набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 18 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: