ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 січня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/6859/21

Головуючий у першій інстанції Карапута О. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/247/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Скрипки А.А.

суддів: Онищенко О.І., Харечко Л.К.

секретар: Поклад Д.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Держава Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова у складі судді Карапути О.О. від 27 жовтня 2021 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області про стягнення шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області про стягнення шкоди, в якому просила стягнути з Державного бюджету України на її користь шляхом безспірного списання 411 090 грн. з КПКВК 3504040 Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що вона є особою із інвалідністю 3 групи, учасником ліквідації аварії на ЧАЕС, і відноситься до 1 категорії. Позивач зазначала, що на неї поширюється дія статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Відповідно до ч.3 статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, в редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII, яка набрала чинності з 01.01.2015 року, умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначає Кабінет Міністрів України в актах із відповідних питань. Мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначено в Порядку обчислення пенсії особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 23.11.2011 року №1210, зі змінами. Рішенням Конституційного Суду України №1-р(ІІ)2021 від 07.04.2021 року у справі №3-333/2018(4498/18) за конституційною скаргою громадянина України ОСОБА_2 та інших громадян України щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту 13 пункту 4 розділу І Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХІІ у редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Встановлено, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього закону в редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII. Конституційний Суд України у своєму рішенні зазначив, що з метою реального поновлення у правах громадян України, на яких поширюється дія статті 54 Закону №796-ХІІ, Конституційний Суд України вважає, що держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії статті 54 Закону №796-ХІІ у редакції Закону №76-VIII. Неконституційність закону, встановлена Конституційним Судом України, визнається підставою для застосування наслідків, передбачених у статті 1175 Цивільного кодексу України, оскільки регламентована цією нормою цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, заподіяної прийняттям нормативно-правових актів, визнаних незаконними, стосується також і випадків визнання неконституційними законів. Зважаючи на те, що встановлення невідповідності Конституції України правового акта або його частини передує зверненню до суду із вимогою відшкодувати завдану шкоду і виступає визначальною передумовою для такого звернення, остання має розглядатися в порядку цивільного судочинства. Позивач стверджувала, що завдана їй матеріальна шкода виражається у вигляді доходів, які вона могла б реально одержати за звичайних обставин (за умови застосування ч.3 статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХII), якби її право не було порушено застосуванням до неї визнаного неконституційним правового акта (ч.3 статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХII у редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VІІІ). Позивач вказує, що сума завданої їй шкоди за період з 01.01.2015 року по 31.08.2021 року, становить 411 090 грн.: (664 290 грн. (кошти, які мала б отримати позивач) - 253 200 грн. (отримані позивачем кошти) = 411 090 грн. (сума завданої шкоди).

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 27.10.2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Державної казначейської служби у Чернігівській області про стягнення шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 27.10.2021 року, та ухвалити нове рішення про задоволення її позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, наявна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права та невірно визначені відповідно до встановлених судом обставини правовідносини, при цьому, рішення суду першої інстанції від 27.10.2021 року є незаконним і необґрунтованим. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначають, що неприйняття і відсутність спеціального закону, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог заявленого позову. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стверджують, що визнанням такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частини третьої статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХІІ у редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, Конституційний Суд, по суті, припинив обмеження її права власності з боку держави, яке діяло протягом майже семи років та апріорі завдало їй збитків. Вказані збитки відносяться до шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, вони мають відшкодовуватись державою і за відсутності закону, який установлює порядок такої компенсації з огляду на положення статті 8 Конституції України. Доводи апеляційної скарги вказують, що відсутність відповідного закону не може бути підставою для відмови у позові, а є приводом застосувати аналогію закону, а в разі відсутності подібної правової норми - аналогію права, адже частиною 3 статті 8 Конституції України встановлено, що норми Конституції є нормами прямої дії. Доводи апеляційної скарги зазначають, що якщо держава не запровадила дієві компенсаційні механізми за шкоду, заподіяну внаслідок дії статті 54 Закону України №796-XII у редакції закону №76-VIII, це не має унеможливлювати захист прав позивача, які гарантовані Конституцією України. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стверджують про безпідставність наведених у рішенні суду доводів про відсутність підстав для стягнення коштів, із посиланням на те, що Державна казначейська служба України не вчиняла будь-яких протиправних дій відносно позивача, оскільки належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава, як учасник цивільних відносин. При цьому, держава бере участь у справі, як відповідач через відповідні органи державної влади. Орган виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (територіальний орган Державної казначейської служби), може бути відповідачем у такій категорії справ (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року, справа №242/4741/16-ц, провадження №14-515цс19). Доводи апеляційної скарги вказують, що позивач має майновий інтерес, і має легітимне очікування успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди).

В судове засідання апеляційного суду сторони даного спору, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду даної справи (а.с.74,75), не з`явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області, та отримує пенсію по 3 групі інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з роботами по ліквідації наслідків ЧАЕС, відповідно до Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (а.с.15-16).

Згідно із довідкою про розмір призначеної та фактично виплаченої пенсії ОСОБА_1 , за період з січня 2015 року по вересень 2021 року позивач фактично отримала пенсію по інвалідності у загальному розмірі 259 404 грн. 21 коп. (а.с.19-22).

Відповідно до ч.3 статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, в редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII, яка набрала чинності з 01.01.2015 року, умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначено у Порядку обчислення пенсії особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 23.11.2011 року №1210, зі змінами.

Рішенням Конституційного Суду України №1-р(ІІ)/2021 від 07.04.2021 року у справі № 3-333/2018(4498/18) за конституційною скаргою громадянина України ОСОБА_2 та інших громадян України щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту 13 пункту 4 розділу І Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII, визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХІІ у редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи та визначено, що вона втрачає чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Встановлено, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього закону в редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII. Конституційний Суд України у своєму рішенні зазначив, що з метою реального поновлення у правах громадян України, на яких поширюється дія статті 54 Закону №796-ХІІ, Конституційний Суд України вважає, що держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії статті 54 Закону №796-ХІІ у редакції Закону №76-VIII.

Відповідно до статті 91 Закону України Про Конституційний Суд України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Вищевказані положення статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, втратили чинність з 07.07.2021 року.

У позові ОСОБА_1 вказувала, що завдана їй матеріальна шкода виражається у вигляді доходів, які вона могла б реально одержати за звичайних обставин (за умови застосування ч.3 статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХII), якби її право не було порушено застосуванням до неї визнаного неконституційним правового акта (ч.3 статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХII у редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VІІІ). Позивач зазначала, що сума завданої їй шкоди за період з 01.01.2015 року по 31.08.2021 року, становить 411 090 грн.: (664 290 грн. (кошти, які мала б отримати позивач) - 253 200 грн. (отримані позивачем кошти) = 411 090 грн. (сума завданої шкоди).

Доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.10.2021 року про відмову у задоволенні вимог заявленого позову, не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 27.10.2021 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначають, що неприйняття і відсутність спеціального закону, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог заявленого позову. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стверджують, що визнанням такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частини третьої статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХІІ у редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, Конституційний Суд, по суті, припинив обмеження її права власності з боку держави, яке діяло протягом майже семи років та апріорі завдало їй збитків. Вказані збитки відносяться до шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, вони мають відшкодовуватись державою і за відсутності закону, який установлює порядок такої компенсації з огляду на положення статті 8 Конституції України. Доводи апеляційної скарги вказують, що відсутність відповідного закону не може бути підставою для відмови у позові, а є приводом застосувати аналогію закону, а в разі відсутності подібної правової норми - аналогію права, адже частиною 3 статті 8 Конституції України встановлено, що норми Конституції є нормами прямої дії. Доводи апеляційної скарги зазначають, що якщо держава не запровадила дієві компенсаційні механізми за шкоду, заподіяну внаслідок дії статті 54 Закону України №796-XII у редакції закону №76-VIII, це не має унеможливлювати захист прав позивача, які гарантовані Конституцією України. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стверджують про безпідставність наведених у рішенні суду доводів про відсутність підстав для стягнення коштів, із посиланням на те, що Державна казначейська служба України не вчиняла будь-яких протиправних дій відносно позивача, оскільки належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава, як учасник цивільних відносин. При цьому, держава бере участь у справі, як відповідач через відповідні органи державної влади. Орган виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (територіальний орган Державної казначейської служби), може бути відповідачем у такій категорії справ (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року, справа №242/4741/16-ц, провадження №14-515цс19). Доводи апеляційної скарги вказують, що позивач має майновий інтерес, і має легітимне очікування успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди).

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Рішенням Конституційного Суду України №1-р(ІІ)/2021 від 07.04.2021 року у справі № 3-333/2018(4498/18) за конституційною скаргою громадянина України ОСОБА_2 та інших громадян України щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту 13 пункту 4 розділу І Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII, визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХІІ у редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, та визначено, що вона втрачає чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Встановлено, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього закону в редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VIII. Конституційний Суд України у своєму рішенні зазначив, що з метою реального поновлення у правах громадян України, на яких поширюється дія статті 54 Закону №796-ХІІ, Конституційний Суд України вважає, що держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії статті 54 Закону №796-ХІІ у редакції Закону №76-VIII.

Відповідно до приписів ч.3 статті 152 Конституції України, матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Згідно статті 8 Конституції України, норми Конституції України є нормами прямої дії.

При цьому, положення ч.3 статті 152 Конституції України містять в собі посилання на спеціальний закон, і за даних обставин, відшкодування шкоди, завданої актами і діями, які визнані неконституційними, не може здійснюватись в іншому, ніж у встановленому законом порядку.

Проте, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на час розгляду даної справи, не прийнятий.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що є безпідставними посилання позивача, в обґрунтування вимог заявленого позову, на положення статті 1175 ЦК України, оскільки вказана норма права не поширюється на спірні правовідносини, так як вона регламентує відшкодування шкоди, завданої нормативно-правовим актом, що був визнаний незаконним і скасований, а не законом, визнаним неконституційним.

Виходячи із приписів ч.2 статті 2, ч.1 статті 96, ч.2 статті 176 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку відносно того, що держава не відповідає за зобов`язаннями державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають за зобов`язаннями держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є у її розпорядженні. У разі їх недостатності, відповідальність за її зобов`язаннями несе власник відповідного майна.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року, справа №242/4741/16-ц, провадження №14-515цс19, згідно частини другої статті 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Тлумачення частини другої статті 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава, як учасник цивільних відносин. При цьому, держава бере участь у справі, як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.

Як вбачається з матеріалів справи, у вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області про стягнення шкоди, в якому просила стягнути з Державного бюджету України на її користь шляхом безспірного списання 411 090 грн. з КПКВК 3504040 Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою.

При цьому, Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області є самостійною юридичною особою, і не відповідає за зобов`язаннями держави. Про порушення своїх прав або законних інтересів саме Головним управлінням Державної казначейської служби України у Чернігівській області позивач не вказує.

Виходячи із приписів підпункту 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року №215, статті 25 Бюджетного кодексу України, п.1, п.35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845, суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 27.10.2021 року дійшов обґрунтованого висновку відносно того, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету на виконання рішення суду, що набрало законної сили. Тобто, за наявності відповідного рішення суду, яким встановлено зобов`язання держави щодо виплати коштів особі, та визначена сума даних коштів, у конкретному, передбаченому приписами нормативно-правових актів випадку.

У заявленому позові ОСОБА_1 вказувала, що завдана їй матеріальна шкода виражається у вигляді доходів, які вона могла б реально одержати за звичайних обставин (за умови застосування ч.3 статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХII), якби її право не було порушено застосуванням до неї визнаного неконституційним правового акта (ч.3 статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 року №796-ХII у редакції Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76-VІІІ).

По справі встановлено, що Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області не є органом, який порушив права або інтереси позивача, і за даних обставин, не може відповідати за заподіяну позивачу шкоду.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.10.2021 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з`ясованих по справі обставин, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом в ході розгляду даної справи.

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 27.10.2021 року необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: