ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/107/21 Номер провадження 22-ц/814/363/22Головуючий у 1-й інстанції Хоменко Д. Є. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Гальонкіна С.А.,

суддів: Кузнєцової О.Ю., Хіль Л.М.,

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 листопада 2021 року у складі головуючого судді Хоменка Д.Є., ухвалене в залі суду в м. Лубни, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні, у справі № 539/107/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання майна.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

в с т а н о в и л а :

11 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання майна, просила стягнути з відповідача на її користь 16 333 грн., а також суму судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 26.06.2013 року нею, разом із відповідачем ОСОБА_2 , під час перебування в шлюбі, за рахунок спільних коштів придбано житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку площею 605 кв.м., кадастровий номер :07:028:0013, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Лубенського міськрайонного суду від 02.10.2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. В подальшому, рішенням Лубенського міськрайонного суду від 20.08.2020 року вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка визнані спільним сумісним майном позивача та відповідача, придбаним ними під час перебування у шлюбі за рахунок спільних коштів подружжя.

В позові, окрім іншого, зазначає, що ОСОБА_2 , з моменту придбання спільного будинку і по дату звернення її з даним позовом, не бере участі щодо його утримання, хоча після розірвання шлюбу продовжує проживати за вказаною адресою, а тому вона сама одноособово несе всі витрати по утриманню житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

На сьогоднішній день між сторонами не досягнуто згоди щодо відшкодування витрат на утримання майна.

Позивач вказує, що нею з січня 2018 року по грудень 2020 року включно здійснено оплату житлово - комунальних послуг на утримання спільного житлового будинку на загальну суму 32 515 грн.

Крім того зазначає, що нею за 2018, 2019, 2020 роки сплачено земельний податок у розмірі 151 грн.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання майна задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти на утримання майна в розмірі 3032 грн., 68 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 168 грн. 52 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

З рішенням суду не погодилася позивач.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та доведеність обставин, що мають значення для справи, просить рішення місцевого суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача витрат на утримання майна за період з 08.07.2019 року по 19.08.2020 року та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги щодо стягнення з ОСОБА_2 витрат на утримання майна за період з 08.07.2019 по 19.08.2020 року в розмірі 6029 грн. 48 коп.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що сторони з 08.07.2019 року вже не вели спільного господарства, оскільки вже була подана позовна заява про розірвання шлюбу і у даній справі було відкрито провадження, а тому стягненню підлягають кошти за період, починаючи саме з 08.07.2019 року.

Вказує, що відповідачем не підтверджено жодним доказом, що ним в період після розірвання шлюбу до постановлення рішення про визнання майна спільною сумісною власністю, тобто з 02.10.2019 року по 20.08.2020 року, передавались позивачеві кошти в готівковій формі для сплати житлово-комунальних послуг та утримання будинку.

Стверджує, що висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача грошових коштів на утримання майна вже після розірвання шлюбу до 20.08.2020 року з підстав, що будинок та земельна ділянка не були визнані спільною сумісною власністю, зроблено з порушенням норм матеріального права.

На підставі ч.13 ст.7 та ч.2 ст.369 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників процесу про розгляд справи.

Ураховуючи, що згідно з ч.1 ст.8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Полтавського апеляційного суду.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 та ч. 3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з підстав визначених п. 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 червня 2003 року між сторонами було зареєстровано шлюб.

26 червня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , перебуваючи в шлюбі, придбали житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку площею 605 кв.м. з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :07:028:0013, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 02 жовтня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Після розірвання шлюбу позивач та відповідач продовжують проживати в одному будинку. (а.с.11-14)

Рішенням Лубенського міськрайонного суду від 20 серпня 2020 року житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка площею 605 кв.м., кадастровий номер :07:028:0013, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 визнані спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , придбаним ними під час перебування у шлюбі за рахунок спільних коштів подружжя. (а.с.15-16)

Як вбачається з квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг на утримання житлового будинку, ОСОБА_1 за період з січня 2018 року по грудень 2020 року включно сплачено кошти на загальну суму 32 515 грн. (а.с.17-52)

З податкових повідомлень та копій квитанцій про їх оплату вбачається, що ОСОБА_1 за 2018, 2019, 2020 роки сплачено земельний податок у розмірі 151 грн. (а.с. 53-61)

Рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача коштів за період з 20.08.2020 року по 31.12.2020 року не оскаржується та, відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, вимоги позивача щодо стягнення коштів за період часу після розлучення та до 20.08.2020 року не підлягають до задоволення, оскільки в цей період будинок та земельна ділянка не були визнані спільною сумісною власністю сторін, без визначення часток. Крім цього, ОСОБА_2 до розподілу майна надавав кошти позивачу в готівковій формі.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Одними із основних засад цивільного судочинства є змагальність сторін (ст. 12 ЦПК України) та диспозитивність цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Предметом позову є стягнення з відповідача коштів, сплачених позивачем за житлово-комунальні послуги по утриманню житлового будинку, що є об`єктом спільної сумісної власності сторін спору.

Відповідно до частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч.4 ст. 544 ЦК України).

Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній сумісній власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

З матеріалів справи вбачається і не заперечується сторонами, що житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка, які були набуті сторонами за час перебування у шлюбі, належали подружжю на праві спільної сумісної власності.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

Статтею 368 ЦК України передбачено право спільної сумісної власності. Відповідно до частини першої, другої цієї статті спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Глава 8 Сімейного кодексу України регулює відносини щодо права спільної сумісної власності подружжя.

Так, стаття 60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Що ж стосується здійснення подружжям права спільної сумісної власності, то дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Положення статті 13 Конституції України зазначає, що власність зобов`язує. Вказана норма кореспондує зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

З наведеного вище слідує, що співвласник майна ОСОБА_2 в період припинення шлюбних відносин був зобов`язаний нести витрати по утриманню спільного майна.

Проте, ОСОБА_1 були подані до суду першої інстанції квитанції про сплату житлово-комунальних послуг лише нею.

Разом з тим, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Так, відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина друга зазначеної статті).

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , придбали житловий будинок та земельну ділянку перебуваючи в шлюбі, який розірвано 02.10.2019 року. До розірвання шлюбу сторони мали спільний сімейний бюджет, а тому є вірним висновок суду першої інстанції щодо відмови у стягненні коштів на утримання майна за період з січня 2018 року і по дату розірвання шлюбу.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 коштів на утримання спільного майна за період з 02.10.2019 року по 19.08.2020 року, оскільки співвласник майна у період припинення шлюбних відносин (після розірвання шлюбу) був зобов`язаний нести витрати по утриманню спільного майна.

З огляду на вищевикладене та погоджуючись з доводами апеляційної скарги, що відповідачем суду не надано належних доказів передачі позивачу коштів в готівковій формі на утримання спільного майна, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 коштів на утримання спільного майна за період з 02.10.2019 року по 19.08.2020 року підлягають задоволенню.

Виходячи з узагальненого розрахунку витрат на оплату комунальних послуг, наданого позивачем та підтвердженого копіями квитанцій про оплату комунальних послуг, вбачається, що позивачем проведено оплату за водопостачання за період з 02.10.2019 року по 19.08.2020 року, за: жовтень 2019 року - 30 грн., листопад 2019 року - 40 грн., грудень 2019 року - 40 грн., січень 2020 року- 40 грн, лютий 2020 року- 40 грн., березень 2020 року 20 грн., квітень 2020 року 20 грн., травень 2020 року 20 грн., червень 2020 року 30 грн., липень 2020 року 30 грн., серпень 2020 року 30 грн.

Таким чином з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з урахуванням 19 днів серпня 2020 року (30 грн.: 31день місяця Х 19 днів серпня = 18,39 грн.), 328,39 : 2 = 164 грн 20 коп.

Виходячи з узагальненого розрахунку витрат на оплату комунальних послуг, наданого позивачем та підтвердженого копіями квитанцій про оплату комунальних послуг, вбачається, що позивачем проведено оплату за використану електричну енергію за період з 02.10.2019 року по 19.08.2020 року, за: жовтень 2019 року 80 грн., листопад 20219 року 100 грн., грудень 2019 року 100 грн., січень 2020 року 100 грн., лютий 2020 року - 90 грн., березень 2020 року 90 грн., квітень 2020 року 50 грн., травень 2020 року - 40 грн., червень 2020 року 40 грн., липень 2020 року 80 грн., серпень 2020 року 90 грн.

Таким чином з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з врахуванням 19 днів серпня 2020 року (90 грн.: 31день місяця Х 19 днів серпня = 55,16 грн.), 825,16 : 2 = 412 грн. 58 коп.

Виходячи з узагальненого розрахунку витрат на оплату комунальних послуг, наданого позивачем та підтвердженого копіями квитанцій про оплату комунальних послуг, вбачається, що позивачем проведено оплату за послуги газопостачання за період з 02.10.2019 року по 19.08.2020 року, за: жовтень 2019 - 220 грн., листопад 20219 року 2530 грн., грудень 2019 року 2530 грн., січень 2020 року 2530 грн., лютий 2020 року 120 грн., березень 2020 року - 400 грн., квітень 2020 року 73 грн., травень 2020 року 59 грн., червень 2020 року 15 грн., липень 2020 року - 50 грн., серпень 2020 року 84 грн..

Таким чином з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з врахуванням 19 днів серпня 2020 року (84 грн.: 31день місяця Х 19 днів серпня = 51,48 грн.), 8578,48 : 2 = 4289 грн. 24 коп.

Виходячи з узагальненого розрахунку витрат на оплату комунальних послуг, наданого позивачем та підтвердженого копіями квитанцій про оплату комунальних послуг, вбачається, що позивачем проведено оплату за розподіл природного газу за період з 02.10.2019 року по 19.08.2020 року, за: жовтень 2019 року 0 грн., листопад 2019 року -0 грн., грудень 2019 року 0 грн., січень 2020 року 0 грн., лютий 2020 року 490 грн., березень 2020 року 490 грн., квітень 2020 року 0 грн., травень 2020 року 486 грн., червень 2020 року - серпень 2020 року 0 грн.

Таким чином з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з врахуванням 19 днів серпня 2020 року (0 грн.: 31день місяця Х 19 днів серпня = 0 грн.), 1466 : 2 = 733 грн.

Виходячи з узагальненого розрахунку витрат на оплату комунальних послуг, наданого позивачем та підтвердженого копіями квитанцій про оплату комунальних послуг, вбачається, що позивачем проведено оплату за вивезення побутових відходів за період з 02.10.2019 року по 19.08.2020 року, за: жовтень 2019 року 0 грн., листопад 2019 року 50 грн., грудень 2019 року лютий 2020 року 0 грн, березень 2020 року 40 грн., квітень 2020 року 0 грн., травень 2020 року 50 грн., червень серпень 2020 року 0 грн.

Таким чином з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з врахуванням 19 днів серпня 2020 року (0 грн.: 31день місяця Х 19 днів серпня = 0 грн.), 140 : 2 = 70 грн.

Крім того, як вбачається з наданих позивачем квитанцій, ОСОБА_1 сплачено земельний податок за 2019 рік у розмірі 50,23 грн. та за 2020 рік у розмірі 50,23 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню за період з 02.10.2019 року по 19.08.2020 року з врахуванням 19 днів серпня 2020 року - ((50,23:12 =4,19 х 3 = 12,56) +(50,23:12 =4,19 х 7 = 29,33 +(4,19 : 31 Х 19 = 2,57) = 31,90) = 44,46 : 2 = 22,23 грн.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат по утриманню житлового будинку та земельної ділянки за період з 02.10.2019 року по 19.08.2020 року з постановленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині.

Доводи апеляційної скарги, що сторони з 08.07.2019 року вже не вели спільного господарства, оскільки вже була подана позовна заява про розірвання шлюбу і у даній справі було відкрито провадження не заслуговують на увагу, оскільки доходи, отримані кожним із подружжя (заробітна плата, пенсія, стипендія та інші) до фактичного розірвання шлюбу є спільним майном подружжя.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Пунктом третім ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог у разі часткового задоволення позову.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 при подачі позову до суду сплатила 908 грн. судового збору, а при подачі апеляційної скарги 1362 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено на 53,41%.

Таким чином, позивач має право на відшкодування їй за рахунок відповідача 908 + 1362 =2270: 100 Х 53,41 = 1212 грн. 41 коп.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.3, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 листопада 2021 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення коштів на утримання спільного майна за період з 02.10.2019 року по 19.08.2020 року, постановити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання майна, в частині стягнення коштів на утримання майна за період з 02.10.2019 року по 19.08.2020 року задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти на утримання майна за період з 02.10.2019 року по 19.08.2020 року в загальному розмірі 5691 грн. 25 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1212 грн. 41 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 03 лютого 2022 року.

Головуючий: С.А. Гальонкін

Судді: О.Ю. Кузнєцова

Л.М. Хіль