Єдиний унікальний номер 241/418/21
Номер провадження 22-ц/804/158/22
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

26 січня 2022 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Зайцевої С.А., Лопатіної М.Ю.,

за участю секретаря Сидельнікової А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

третя особа - Служба у справах дітей Вороновицької об`єднаної територіальної громади, Вінницький район, Вінницька область,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підписану представником ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 17 вересня 2021 року, у складі суду Демочко Д.О., повний текст якого складено 24 вересня 2021 року, у цивільній справі про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

11 березня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Вороновицької об`єднаної територіальної громади Вінницького район, Вінницької області про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що вона є матір`ю неповнолітньої дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батько дитини - ОСОБА_3 , що підтверджуються свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 04 серпня 2011 року.

Позивачка - ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_3 перебували в шлюбі з 23 лютого 2011 по ІНФОРМАЦІЯ_2 , народили доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 21.02.2013 року у справі № 241/116/13-ц шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано.

Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 05.09.2013 року у справі № 128/3301/13-ц, з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Дитина ОСОБА_5 , постійно проживає з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 . Весь цей час дитина перебуває на повному її утриманні.

Відповідач - батько дитини ОСОБА_3 матеріальної допомоги на потреби дитини, її фізичне та духовне виховання та розвиток не надає, не приймає участі в її фізичному та духовному вихованні. Починаючи з 2013 року відповідач з дитиною не спілкувався. Дитина ОСОБА_5 навіть його не бачила та не знає його.

За весь час після розірвання шлюбу, батько ОСОБА_3 жодного разу не був на батьківських зборах, її навчанням не цікавився, тим більш жодного разу не приїзжав до неї. Уся батьківська участь відповідача - це сплата аліментів.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо дочки - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з відповідача на користь позивачки витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 17 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сам факт заперечення відповідачем позовних вимог про його позбавлення батьківських прав, свідчить про його інтерес до дитини, бажання приймати активну участь у її вихованні, допомагати їй матеріально, він бажає бути батьком. Відповідач спілкується з дитиною за допомогою мережі інтернет та телефонного зв`язку, запрошує до себе у гості, сплачує аліменти. Наявні в матеріалах справи докази не є достатніми для того, щоб зробити обґрунтований висновок про ухилення ОСОБА_3 від виховання доньки ОСОБА_5 та не свідчать про свідоме та умисне нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи

Не погодившись з рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, підписану представником ОСОБА_2 , в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та постановити нове, про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт спілкування відповідача з дитиною за допомогою мережі Інтернет та телефонного зв`язку, та запрошення в гості недоведений.

Жодного разу після 2015 року відповідач не зустрічався з дитиною та не приймав участі у її вихованні. Відповідач самоусунувся від виховання дитини.

Відповідачу не відомо де навчається дитина, які гуртки відвідує, які в неї потреби, як наслідок дитина у зв`язку із самоусуненням відповідача від її виховання та спілкування, навіть не пам`ятає його, та не знає його як батька.

Саме в цьому полягає вина відповідача, та є підставою для його позбавлення батьківських прав.

Доводи і заперечення інших учасників справи

Представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги, просив їх задовольнити.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Вороновицької селищної ради Гаєвих Т.П. підтримала позицію представника позивачки.

Відповідач ОСОБА_3 в суд апеляційної інстанції не з`явився, надав заяву в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги не визнав, заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно його дитини ОСОБА_5 .

Позивачка ОСОБА_1 в суд апеляційної інстанції не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Позивачка - ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_3 перебували в шлюбі з 23 лютого 2011 по 21 лютого 2013 року .В шлюбі в них народилась донька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с.8)

Відповідно до рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 21.02.2013 року у справі № 241/116/13-ц шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано ( а.с.7)

Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 05.09.2013 р. у справі № 128/3301/13-ц, з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , які він сплачує регулярно, заборгованості не має (а.с.54)

ОСОБА_8 , постійно проживає з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 . ( а.с.10)

Орган опіки та піклування - служба у справах дітей Вороновицької селищної ради за наслідками розгляду заяви позивачки та дослідження наданих нею документів зробив висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дитини ( а.с.80-83)

Відповідач ОСОБА_3 працює, характеризується позитивно ( а.с. 53,54,55).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

За змістом частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.

Частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Як зазначалось вище, у Висновку Виконавчого комітету Вороновицької селищної ради Вінницької області від 22 квітня 2021 року, визнано за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до його малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . (а.с.82,83)

Водночас у частині 6 цієї статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Отже висновок та рішення органу опіки та піклування, є дорадчими та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини оскільки такий не порушує прав та обов`язків жодного з батьків.

При цьому правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав.

Відповідно до частин першої, другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Проте з висновку, затвердженого рішенням Вороновицької селищної ради за №106 від 22.04.2021 року не вбачається, що з дитиною ІНФОРМАЦІЯ_3 відбувалося спілкування та з`ясовувалося її ставлення до батька.(а.с.83,84)

Встановивши відсутність фактів злісного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дочки, врахувавши бажання батька спілкуватись з дитиною, а також те, що батько дитини заперечує проти позбавлення батьківських прав й бажає приймати участь у вихованні дитини, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо його дочки ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. Достатні підстави для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав судом першої інстанції не встановлені.

Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (стаття 157 СК України).

Верховний Суд своєю постановою від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) залишив в силі рішення суду першої інстанції, яким було відмовлено у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, зазначаючи, що: «апеляційний суд дійшов передчасного висновку про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та апеляційним судом, а належних та допустимих доказів свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, позивачем не надано. За таких обставин, суд першої інстанції відмовляючи в позові, дійшов правильного висновку, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом та слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.».

Аналогічних висновків щодо недоцільності позбавлення батьківських прав дійшов Верховний Суд і у постановах від 11 березня 2020 року в справі № 638/16622/17, від 13 квітня 2020 року в справі № 760/468/18, від 29 квітня 2020 року в справі № 522/10703/18, від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19, від 11 вересня 2020 року в справі № 371/693/18, від 23 листопада 2020 року в справі № 227/2272/18

Таким чином, заявлені в апеляційній скарзі підстави апеляційного оскарження судового рішення не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, тобто є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам, викладеним в позовній заяві, зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та незгоди з висновками суду першої інстанції та встановлених судом обставин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вказаних обставин доводи позивача про незаконність судового рішення є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції, позивачем не надано.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 31 січня 2022 року.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підписану представником ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 17 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: С.А. Зайцева

М.Ю. Лопатіна