КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 359/1841/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1285/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Борець Є.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Лащевська Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Бориспільської міської ради Київської області, Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Київської області, Бориспільської міської державної нотаріальної контори Київської області та ОСОБА_3 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання незаконними дій нотаріуса, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом та договору купівлі-продажу жилого будинку,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 березня 2021 року,

встановив:

у березні 2017 року позивачі звернулись до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просили встановити факт, що ОСОБА_2 , яка є рідною тіткою ОСОБА_4 , з 1998 року по 26 серпня 2001 року перебувала на утриманні ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити факт, що ОСОБА_2 фактично вступила в управління та володіння спадковим майном після смерті ОСОБА_4 ; визнати незаконними дії нотаріуса Бориспільської міської державної нотаріальної контори Київської обл. при прийнятті заяви та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом державі в особі Бориспільської об`єднаної Державної податкової інспекції Київської обл., щодо ведення книги обліку спадкових справ; визнати недійсним видане свідоцтво про право на спадщину за законом державі; визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , укладений 06 квітня 2004 року між Бориспільською об`єднаною Державною податковою інспекцією Київської обл. та ОСОБА_3 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 березня 2021 року позов було задоволено частково - встановлено факт, що ОСОБА_2 з 1998 року по 26 серпня 2001 року перебувала на утриманні у ОСОБА_4 , в іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови та постановити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі обґрунтовували свої вимоги тим, що ОСОБА_2 перебувала на утриманні у ОСОБА_4 з 1998 року по 26 серпня 2001 року. Після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 вона прийняла спадщину у вигляді будинку АДРЕСА_1 , однак свідоцтво про право на спадщину їй видано не було. Натомість нотаріус Бориспільської міської державної нотаріальної контори видав свідоцтво про право на спадщину за законом державі в особі Бориспільської об`єднаної державної податкової інспекції Київської обл. Тому позивачі просили суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 11 червня 2003 року державі в особі Бориспільської об`єднаної державної податкової інспекції Київської області державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Київської обл. Дідок В.В. та зареєстроване в реєстрі за №1662. В ході розгляду справи позивачі уточнили свої вимоги та просили визнати незаконними дії державного нотаріуса Бориспільської міської державної нотаріальної контори Київської обл. Дідок В.В. при прийнятті заяв про прийняття спадщини, видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та веденні книги обліку спадкових справ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 11 червня 2003 року державі в особі Бориспільської об`єднаної державної податкової інспекції Київської обл. державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Київської обл. Дідок В.В. та зареєстроване в реєстрі за №1662. Також позивачі просили визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 06 квітня 2004 року між державою в особі Бориспільської об`єднаної державної податкової інспекції Київської обл. та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Лазоренко Л.Є. (реєстровий №1566). В березні 2020 року позивачі також уточнили позовні вимоги та просили також встановити факт, що ОСОБА_2 перебувала з 1998 року по 26 серпня 2001 року на утриманні ОСОБА_4 та факт, що ОСОБА_2 фактично вступила в управління та володіння спадщиною, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 березня 2021 року вимоги було задоволено частково - встановлено факт перебування ОСОБА_2 на утриманні у ОСОБА_4 в період з 1998 року по 26 серпня 2001 року. В задоволенні іншої частини вимог було відмовлено.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог сторонами по справі не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 23 лютого 2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2006 року та ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 14 грудня 2007 року, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Бориспільської об`єднаної державної податкової інспекції Київської області, Бориспільської міської державної нотаріальної контори Київської обл., треті особи, які не заявляли самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: МПП «КІО», УТБ «Контрактова», про визнання права власності на спадковий жилий будинок, скасування оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом, протоколу біржових торгів, визнання недійсним договору купівлі-продажу, а також скасування державної реєстрації права власності на спадковий будинок. Вказаним рішення було встановлено, що ОСОБА_2 не подавала нотаріусу заяви про прийняття спадщини, а також не було доведено, що вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Відповідно вона не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 та не набула в порядку спадкування права власності на будинок АДРЕСА_1 .

Вказаний висновок суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, та посилався на положення ст. 524, 529, 530, 531, 548, 549, 550, 555 ЦК Української РСР, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин та положення ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідно до положень статті 550 ЦК Української РСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними.

Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна.

Позивач ОСОБА_2 в установлений законом шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини не зверталась.

Аналіз змісту статті 549 ЦК Української РСР дає підстави для висновку, що діями, які свідчать про прийняття спадщини є: фактичний вступ спадкоємця в управління або володіння спадковим майном; подання заяви про прийняття спадщини в установлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.

Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст.555 ЦК Української РСР спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, зокрема, якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.

Як видно з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , якому на день смерті належав буд. АДРЕСА_1 справу №183 до майна померлого було відкрито в Бориспільській міській державній нотаріальній конторі Київської обл. за заявою Бориспільської об`єднаної державної податкової інспекції Київської області та 11.06.2003 видано свідоцтво про право на спадщину за законом державі в особі Бориспільської об`єднаної державної податкової інспекції Київської області. 06 квітня 2004 року держава в особі Бориспільської уклала договір купівлі-продажу, за яким держава в особі Бориспільської об`єднаної державної податкової інспекції Київської області відчужила у власність ОСОБА_3 .

Ч. 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з п. 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з чч. 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 статті 81 ЦПК України).

До Бориспільської міської державної нотаріальної контори Київської області Гопкало Г.В. звернулась 02.02.2004 із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , на що їй було відмовлено, оскільки свідоцтво про право на спадщину було видано 11.06.2003 Бориспільській об`єднаній державній податковій інспекції Київської обл.

З позовом про встановлення факту прийняття спадщини шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном та іншими вимогами позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звертались до суду в жовтні 2003 року і рішенням Подільського районного суду м. Києва від 23 лютого 2006 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, висновку суду першої інстанції не спростовують, є аналогічними доводам позовної заяви. Посилання апелянта, про те, що вона надсилала листа до нотаріальної контори про прийняття спадщини, та отримувала консультацію від нотаріуса щодо прийняття спадщини, в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження.

За клопотанням представників позивача ОСОБА_2 судом апеляційної інстанції було направлено запит до Бориспільської міської державної нотаріальної контори Київської області щодо звернення ОСОБА_2 , з такою заявою в 2001 та 2002 роках. З відповіді Бориспільської міської державної нотаріальної контори від 23.11.2021 вих. №1390/02-14 слідує, що відомості про будь-які заяви та звернення ОСОБА_2 до контори в період з 27 вересня 2001 року по 21 березня 2002 року в журналах вхідної та вихідної кореспонденції відсутні.

Також є недоведеними посилання апелянта на те, що нотаріус не надала їй консультації правового характеру та не роз`яснила які дії вона мала вчинити для прийняття спадщини, не зареєструвала її заяву про прийняття спадщини.

Посилання апелянта на показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 також не спростовує висновку суду першої інстанції щодо встановлення факту прийняття позивачем спадщини після смерті ОСОБА_4 , оскільки не є належними. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Разом з тим, така обставина вже була встановлена рішенням Подільського районного суду м. Києва від 23 лютого 2006 року.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

За положення ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 березня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 18 лютого 2022року.

Головуючий

Судді