Номер провадження: 22-ц/813/2841/22
Номер справи місцевого суду: 521/3656/19
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О.М., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Військової академії (м. Одеса), в особі начальника Військової академії (м. Одеса) генерал-майора О.В. Гуляка, на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 03 березня 2021 року по цивільній справі за позовною заявою Військової академії (м. Одеса) до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування про усунення перешкод у користуванні приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до Військової академії (м. Одеса) про визнання права користування житловим приміщенням, усунення перешкод шляхом вселення, скасування наказу, поновлення на квартирному обліку, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся з позовом позивач - Військова Академія (м. Одеса), про усунення перешкод в користуванні приміщенням, за яким просив суд: зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у здійсненні Військової академії (м. Одеса) права користування та розпорядження приміщення № 5 в буд. 67 військового містечка 16 за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 4, шляхом виселення. Стягнути з відповідача на користь Військової академії (м. Одеса) судовий збір в сумі 1762,00 грн., посилаючись на такі обставини.

Будівлі військового містечка №16, зокрема і будинок АДРЕСА_1 , є військовим майном, яке, на даний час, заходиться на балансі та перебуває у відповідальній експлуатації Військової академії про що свідчить акт приймання (передачі) будинків, споруд та території військового містечка №16 від 20.08.2013 р.

Відповідно до Директиви Міністра оборони України від 11.06.01 №Д-14 «Про переобладнання вивільненого фонду Міністерства оборони України під тимчасове житло для безквартирних військовослужбовців Збройних Сил України членів їх сімей» вищевказана будівля № 67 переобладнана під тимчасове житло для проживання безквартирних військовослужбовців та членів їх сімей. На даний час, будівля № 67 використовується для тимчасового проживання безквартирних військовослужбовців.

КЕВ м. Одеси веде облік казармено-житлового фонду в Одеському гарнізоні, в порядку, визначеному Статутом гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України, наказом МОУ 03.07.2013 р. № 448 «Про затвердження Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» (далі Положення) та Положення про КЕВ м. Одеси, а також здійснює контроль за використанням жилого фонду Міністерства оборони України в порядку ст. 29, 30 ЖК України.

Порядок заселення відповідача до спірного приміщення не відомий, спеціальний ордер на вселення в приміщення відповідачу встановленим порядком не надавався. Приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 надавалося військовослужбовцю ОСОБА_1 разом з сім`єю для тимчасового проживання у зв`язку з проходженням служби в Одеському гарнізоні за відсутності іншої житлової площі. Після чого шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було розірвано. ОСОБА_6 отримав однокімнатну квартиру від Міністерства оборони України. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 30.11.2011 року №2/1519/7004/17 вирішено виселити ОСОБА_5 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , приміщення АДРЕСА_4 без надання іншого житлового приміщення. На сьогоднішній день в спірній кімнаті залишився проживати син ОСОБА_1 . Тому відповідно подальше перебування відповідача у зазначеному помешканні є незаконним та самоправним утриманням приміщення. Тож відповідач має звільнити займане приміщення, так як він самостійно права на приміщення не має.

Відповідач на квартирному обліку у Одеському гарнізоні не перебуває, не є ані військовослужбовцем, ані працівниками Збройних Сил України, не знаходиться на обліку військовослужбовців та членів їх сімей Одеського гарнізону, потребуючих поліпшення житлових умов, а тому, відповідно, відсутні будь які правові підстави користування приміщенням 5 буд. 67 військового містечка 16. На даний час приміщення 5 буд. 67 військового містечка 16 за адресою: АДРЕСА_5 займає відповідач.

Оскільки приміщення 5, яке займає відповідач у адміністративній будівлі № 67 військового містечка 16 не відноситься до житлових приміщень та не призначено для постійного проживання, у відповідності до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України РСР»: «При розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства».

Приміщення будівлі №67 військового містечка №16 належить до державної власності, знаходиться на балансі Військової академії, яка наділена правом оперативного управління зазначеним майном відповідно до статті 326 ЦК України, яка передбачає, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна, від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади, управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами, тому позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

03 червня 2019 року Малиновським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення по цій справі, яким позов заяву Військової академії (м. Одеса) до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні приміщенням - задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 , усунути перешкоди у здійсненні Військової академії (м. Одеса) права користування та розпорядження приміщенням 5 буд. 67 військового містечка 16, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 4, шляхом виселення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Військової академії (м. Одеса) витрати по оплаті судового збору у сумі 1762,0 гривень (одна тисяча сімсот шістдесят дві грн. 00 коп.). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 159,0 гривень (сто п`ятдесят дев`ять грн. 00 коп.).

09 грудня 2019 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 червня 2019 року у цивільній справі за позовом Військової академії (м. Одеса) до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні приміщенням, та поновлення пропущеного строку на подачу відповідної заяви, посилаючись на те, що він участі у справі не приймав, про наявність судової справи дізнався тільки 29 листопада 2019 року коли і отримав копію рішення через представника ОСОБА_5 . Відповідач тривалий час знаходився за кордоном в Республіці Польща, де працював з 07 квітня 2019 року по 03 червня 2019 року на підставі трудової візи Генерального консульства Республіки Польща в м. Одеса за № 012852448 від 12 березня 2019 року та під час судового провадження 24 квітня 2019 року і 03 червня 2019 року не приймав участі в якості сторони у справі. Тому, строк на подання заяви про перегляд заочного рішення має бути поновлений, оскільки був пропущений з поважних причин. Відсутність в судовому засіданні відповідача позбавило його можливості довести свою позицію в спорі.

Крім того, відповідач в разі скасування заочного рішення суду просив залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 , посилаючись на те, що вона є матір`ю відповідача, постійно мешкала в спірному житловому приміщенні коли перебувала з батьком відповідача ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі та продовжувала проживати із сином після розірвання шлюбу, тобто набула право користування житлом.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 червня 2019 року у цивільній справі за позовом Військової академії (м. Одеса) до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні приміщенням задоволено. Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 червня 2019 року у цивільній справі за позовом Військової академії (м. Одеса) до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні приміщенням скасовано і призначено підготовче судове засідання. Допущено поворот виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 червня 2019 в частині виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (серія та номер паспорту НОМЕР_1 виданого Малиновським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 08 серпня 2005 року, дані РНОКПП відсутні, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ), з приміщення 5 буд. 67 військового містечка 16, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 . Залучено до участі у справі ОСОБА_5 в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача.

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 надали до суду зустрічний позов до Військової академії (м. Одеса), за яким просять визнати право позивачів на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 ; Зобов`язати Військову академію м. Одеси усунути перешкоди в користуванні приміщенням шляхом вселення і надання доступу до житлового приміщення позивачам; п. 2. п. 3 Наказу № 924-А від 13 листопада 2019 року «Про надання жилої площі в гуртожитку» в частині, що стосується майора ОСОБА_2 скасувати; в задоволенні первісного позову Військової академії м. Одеса до ОСОБА_1 відмовити повністю; враховуючи важкий майновий стан позивачів прийняти окремим процесуальним документом ухвалу про відстрочення сплати судового збору на подачу зустрічного позову до ухвалення судового рішення у справі № 521/3656/19, посилаючись на таке.

Після примусового виселення державними виконавцями Першого Малиновського відділу ДВС позивачів із спірного приміщення, позивачі знаходилися в важкому майновому і психологічному стресі та шоковому стані, мешкють з цього часу без постійного даху над головою, що стало поважною причиною пропуску строку на подачу зустрічного позову. Первісний позов та зустрічний позов взаємопов`язані і їх спільний розгляд є доцільним, бо задоволення вимог зустрічного позову може повністю виключити задоволення первісного позову. Суть справи полягає в тому, що ОСОБА_1 і його мати ОСОБА_5 є членами сім`ї військовослужбовця ОСОБА_6 та на законних підставах заселилися і проживають більше 32-х років на території Військової академії (м.Одеса) за адресою: АДРЕСА_2 , належним чином зареєстровані за місцем проживання з 1988 року. Після розірвання шлюбу із чоловіком, в спірному житловому приміщенні залишилися проживати тількі ОСОБА_1 і його мати ОСОБА_5 . Адміністрація Військової академії (м. Одеса) тривалий час чинить їм різні перешкоди в користуванні житловим приміщенням і намагається виселити і позбавити їх права на житло. На цей час адміністрація Військової академії (м.Одеса) не оформлює ОСОБА_5 та ОСОБА_1 перепустки на територію і перешкоджає користуванню житловим приміщенням, що знаходиться в їх користуванні. У квартирі, де залишилися описані виконавцями і не вивезені їх сімейні та особисті речі, начальник ВА ОСОБА_8 , вселив військовослужбовця, який поміняв замки і почав там проживати і користуватися їх майном.

Причиною таких дій стало заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси № 521/3656/19 від 03 червня 2019 рорку щодо виселення ОСОБА_1 та відкрите на його підставі виконавче провадження № ВП 60282421. Але ані він, ані його мати не були залучені в якості сторін до участі в судовому процесі їм не були надані процесуальні документи і їх Військова академія навмисно позбавила законного права на захист їх конституційних житлових прав на проживання. ОСОБА_1 була подана заява про перегляд заочного рішення, яке після процедури перегляду заочне рішення від 03 червня 2019 року було скасоване ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси №521/3656/19 від 19 грудня 2019 року.

Незважаючи на це, відповідач видав Наказ № 924-А від 13 листопада 2019 року «Про надання жилої площі в гуртожитку», згідно із п.2 цього наказу майору ОСОБА_2 надана службова житлова площа в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 . Порушуючи права позивачів без їх згоди в приміщенні проводяться ремонті роботи і реконструкція , відповідач не виконує добровільно ухвалу від 26 грудня 2019 року.

До заяви про перегляд ОСОБА_1 були раніше під час судового провадження залучені копії письмових доказів про те, що приміщення АДРЕСА_6 надавалося військовослужбовцю старшому лейтенанту ОСОБА_6 та його сім`ї для проживання у зв`язку з проходженням служби в Одеському гарнізоні за відсутності іншої житлової площі. Після цього шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було розірвано. ОСОБА_6 отримав однокімнатну квартиру від Міністерства оборони України. Порядок заселення відповідача до спірного приміщенні позивачу був відомий, документи на вселення в приміщення встановленим порядком надавалися, копії яких як письмові докази відповідач залучив до заяви про перегляд заочного рішення. Про законність проживання відповідача в спірному житловому приміщенні свідчать письмові докази про реєстрацію місця проживання і копія відповідного витягу із домової книги ВА м. Одеси.

ОСОБА_5 та ОСОБА_1 перебувають на квартирному обліку у Одеському гарнізоні, до заяви про перегляд ОСОБА_9 були залучені письмові докази: витяги із протоколів засідань житлових комісій (ОІСВ, ВА м.Одеси) про постановку на квартирний облік і перебування на обліку, користування житловим приміщенням. Відтак, навіть якщо врахувати те, що ВА м. Одеса діє з метою задоволення інтересів військовослужбовців і членів їх сімей, які згідно з абзацом третім частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом) мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями, а ОСОБА_1 не втратив право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням шлюбу матері з військовослужбовцем, членом сім`ї якого він був, то пропорційність цій меті виселення відповідача, наявність в якого іншого житла суд під час заочного розгляду справи не встановив, без надання іншого житлового приміщення викликає обгрунтовані заперечення відповідача з метою скасування заочного рішення суду і призначення справи до розгляду за правилами загального позовного провадження.

ОСОБА_9 та його мати не є також особами, що самоправно вселилися до жилого приміщення, тому підстави, які передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК Української PCP, для їх виселення відсутні. Про це свідчать письмові докази, що залучені ОСОБА_1 до заяви про перегляд заочного рішення. У разі виселення зі спірного житлового приміщення, гр. ОСОБА_5 втратить належне їй та її сину ОСОБА_1 впродовж 32 років право на житло і стане безпритульною, оскільки не має іншого житла, що суперечить Конституції України, законам України, світовим стандартам та міжнародним правовим актам. Відповідач не має іншого житла на момент подання позову про його виселення, то є підстави стверджувати, що він має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната у гуртожитку є його «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. ВА м. Одеса як сторона у справі не аргументувала ні мету, яку вона переслідувала, подавши позов про виселення відповідача без надання йому іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обгрунтування пропорційності виселення ЄСПЛ вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції.

Виселення ОСОБА_1 без надання іншого жилого приміщення не відповідатиме статті 47 Конституції України та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за встановлених судами таких обставин: проживання відповідача у спірному приміщенні протягом тривалого часу - з 1988 року. Отже, сам факт не проживання колишнього чоловіка ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - батька її сина (відповідач у справі ОСОБА_1 ) у спірному приміщенні не є безумовною підставою для виселення членів його сім`ї, у тому числі і колишніх сленів сім`ї.

В порушення вказаних нормативних актів відповідач не вселив ОСОБА_1 , а навпаки надав своїм наказом приміщення майору ОСОБА_2 . Оскільки вирішити спір в добровільному порядку не вдається, позивач звернувся з даним зустрічним позовом в суд.

Після остаточного збільшення позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просили суд визнати за ними право користування спірним житловим приміщенням, усунути перешкоди з боку Військової академії шляхом їх вселення, скасування наказу в частині надання спірного житлового приміщення ОСОБА_2 та членам його сім`ї, зобов`язати КЕЧ Одеської області поновити позивачів на квартирному обліку, стягнути моральну шкоду в розмірі 100000,0 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 03 березня 2021 року в задоволенні позову Військової академії (м. Одеса) (м. Одеса вул. Фонтанська дорога, 10, код 24983020) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом виселення відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової академії (м. Одеса) про визнання права користування житловим приміщенням, усунення перешкод шляхом вселення, скасування наказу, поновлення на квартирному обліку, стягнення моральної шкоди - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням кімн. АДРЕСА_7 .

Зобов`язано Військову академію (м. Одеса) не перешкоджати ОСОБА_1 в користуванні житловим приміщенням кімн. АДРЕСА_7 , шляхом вселення та надання доступу до житлового приміщення.

Скасовано п. 2, п. 3 Наказу начальника Військової академії № 924-А від 13 листопада 2019 року в частині надання ОСОБА_2 та членам його сім`ї (дружина, дочка) службової житлової площі в гуртожитку Військової академії на території військового містечка № 16, за адресою: АДРЕСА_2 , жилою площею 36,0 кв. м., та видачі спеціального ордеру на вказане жиле приміщення.

В решті зустрічних позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Військової академії (м. Одеса) на користь держави витрати по оплаті судового збору у сумі 2522,40 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, 06.04.2021 року Військовою академією подано апеляційну скаргу відповідно до вимог якої, апелянт просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03.03.2021 року та постановити нове рішення. Яким позовні вимоги Військової академії задовольнити в повному обсязі, зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у здійсненні Військовою академією права користування та розпорядження приміщенням №5 буд. 67 військового містечка №16 за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога 4 шляхом виселення. Витрати по сплаті судового збору стягнути з ОСОБА_1 , на користь Військової академії.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт зазначає, що ознайомившись з рішенням суду першої інстанції вважає його незаконним та таким, що порушує норми матеріального й процесуального права. з огляду на наступне.

Військова академія вказує, що судом не було взято до уваги доводи позивача та третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на стороні позивача, що є грубим порушенням права на справедливий судовий розгляд.

Стосовно підстав виселення ОСОБА_1 апелянт зазначає наступне.

Приміщення № 5 розташоване за адресою: АДРЕСА_8 надавалося військовослужбовцю ОСОБА_6 разом з сім`єю для тимчасового проживання у зв`язку з проходженням служби в Одеському гарнізоні за відсутності іншої житлової площі.

На підставі рішення житлової комісії Одеського інституту сухопутних 10.12.1987 року (протокол № 36) військовослужбовець ОСОБА_6 складом сім`ї з трьох осіб (він, його дружина ОСОБА_10 та син ОСОБА_1 ) був взятий на квартирний облік за мiсцем проходження служби, як особа, яка потребує поліпшення житлових умов.

17.11.1998 року шлюб між ОСОБА_6 . Ta ОСОБА_11 був розірваний, у зв`язку з чим 17.11.1998 року ОСОБА_6 звернувся в житлову комісію Одеського інституту сухопутних військ з рапортом про зміну складу його сім`ї в списках безквартирних вiйськовослужбовців гарнізону з трьох на одну особу. Рішенням житлової комісії Одеського інституту сухопутних військ від 11.01.2000 року клопотання ОСОБА_6 було задоволено.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.07.2005 року по справі № 2-3291/2005 рішення, житлової комісії Одеського інституту Сухопутних військ від 11.01.2000 року про виключення ОСОБА_11 складом сім`ї з двох осіб (вона та її син ОСОБА_1 ) з квартирного обліку Одеського інституту Сухопутних військ було визнане незаконним та зобов`язано житлову комісію Одеського інституту Сухопутних вiйськ поновити ОСОБА_11 складом сім`ї дві особи (вона та її син ОСОБА_1 ) на квартирному обліку Одеського інституту Сухопутних військ.

28.09.2005 року на данні житлової комісії Одеського інституту Сухопутних військ (протокол № 2) було прийнято рішення про поновлення ОСОБА_11 та її сина ОСОБА_1 на квартирному обліку в інституті з 18.11.1987 року, тобто з дати постановки на квартирний облік колишнього чоловіка ОСОБА_6 .

Разом з тим, 23.10.2008 року на засіданні житлової комісії Військового інституту Одеського національного політехнічного університету (протокол №8) було прийнято рішення про переведення квартирного обліку ОСОБА_5 та її сина ОСОБА_1 , які перебували на квартирній черзі у Військовому інституті Одеського національного політехнічного університету, який є правонаступником Одеського інституту Сухопутних військ, з 18.11.1987 року за місцем її реєстрації та проживання Малиновської районної адміністрації м. Одеси, відповідно до п. 30 Правил обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській PCP.

Рішення житлової комісії Військового інституту Одеського національного політехнічного університету від 23.10.2008 року не визнано незаконним та не оскаржувалося у встановленому законом порядку.

Вищевказані обставини були встановлені рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.11.2010 року по справі №2-22/2010.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 30.11.2011 року № 2/1519/7004/17 вирішено виселити ОСОБА_5 з приміщення № 5 за адресою: АДРЕСА_3 , без надання іншого житлового приміщення.

Зазначені рішення в апеляційному порядку також не оскаржувалися та набрали чинності.

На час виникнення спірних відносин в спірній кімнаті залишився проживати син ОСОБА_1 , який на квартирному обліку у Одеському гарнізоні не перебуває, не є анi вiйськовослужбовцем, ані працівником Збройних Сил України, не знаходиться на обліку військовослужбовців та членів їх сімей Одеського гарнізону, потребуючих поліпшення житлових умов, а тому відповідно у відповідача відсутні будь які правові підстави користування приміщенням № 5 буд. 67 військового містечка № 16.

«Сам факт не проживання як сина батька-вiйськовослужбовця у спірному приміщенні не є безумовною підставою для його виселення, у тому числі як колишнього» такого висновку дійшов Малиновський районний суд м. Одеси у рішенні від 03.03.2021 року. Разом з тим, єдиною правовою підставою для вселення у приміщення, що перебуває у державній власності є ордер на вселення. Спеціальний ордер на вселення ОСОБА_1 не надавався.

Так, право ОСОБА_1 , члена сім`ї військовослужбовця, на користування приміщенням 5 буд. 67 військового містечка № НОМЕР_4 було похідним, вiд права користування приміщенням батьком ОСОБА_6 .

Враховуючи, що самостійного права на проживання в спірному міщенні відповідач не набув, а тому його право на користування приміщенні припинилося ОСОБА_6 з моменту виключення його зі складу членів сім`ї ОСОБА_6 .

Приміщення № 5 буд. 67 військового містечка № НОМЕР_4 належить до при державної власності, знаходиться на території Вiйськової академії (м. Одеса), яка наділена правом оперативного управління зазначеним майном вiдповiдно до статті 326 ЦК України.

Отже, вiдповiдно до ст.ст.316, 317, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на рiч (майно), яке вона здiйснює вiдповiдно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своiм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненнi. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Апелянт зазначає, що тривалість проживання відповідача у спірному приміщенні обумовлена відсутністю гострої необхідності (у той період) у наданні житла діючим військовослужбовцям та лояльним ставленням до відповідача.

Разом з тим, проживання у спірному приміщенні після втрати статус члена сім`ї не свідчить про законність такого користування ОСОБА_1 , якому вказане приміщення надавалось, саме як члену сім`ї військовослужбовця.

Навпаки, з моменту. Коли перестали існувати правові підстави для користування приміщенням, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення.

Таким чином апелянт вважає, що виселення ОСОБА_1 переслідує легітимну мету, оскільки на час дії особливого періоду в Україні існує нагальна необхідність забезпечення прав військовослужбовців, які потребують житла. При цьому відповідач є працездатною особою, перебуває на заробітках закордоном у Польщі та здатен отримувати доходи, яких вистачить для можливості орендувати чи придбати житло.

Стосовно порушення прав третіх осіб. Які не заявляють самостійних вимог на стороні плзивача апелянт зазначає наступне.

Так, у зв`язку з потребою поліпшення житлових умов спірне приміщення після виселення ОСОБА_1 було розподілене та надане на час проходження військової служби у Одеському гарнізоні військовослужбовцю ОСОБА_2 разом із сім`єю у складі трьох осіб (він, дружина ОСОБА_3 , також військовослужбовець, та донька 2013 року народження).

ОСОБА_2 є військовослужбовцем Військової академії (м. Одеса, перебуває на квартирному обліку у Одеському гарнізоні, окрім того має статус учасника бойових дій та виконував бойові завдання у районах проведення Операцій об`єднаних сил з 14 червня 2020 року по 12 жовтня 2020 року відповідно до наказу начальника Військової академії від 12.06.2020 року №123 та наказу начальника Військової академії від 12.06.2020 року №15.

З огляду на зазначене, не взяття до уваги доводів третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на стороні позивача є грубим порушенням процесуальних норм права та прав сторони, як військовослужбовця.

Крім того, апелянт вважає за необхідне також вказати, що судом першої інстанції було прийнято від ОСОБА_5 яка є третьою особою, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, зустрічний позов в порушення ст.ст. 193, 195 ЦПК України.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

21.10.2021 року від ОСОБА_1 та ОСОБА_5 до суду апеляційної інстанції надійшли додаткові пояснення по справі з яких вбачається, що вони вважають рішення суду першої інстанції правомірним та законним а доводи апеляційної скарги такими, що не заслуговують на увагу.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.04.2020 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової академії (м. Одеса), в особі начальника Військової академії (м. Одеса) генерал-майора О.В. Гуляка, на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 03 березня 2021 року по цивільній справі за позовною заявою Військової академії (м. Одеса) до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування про усунення перешкод у користуванні приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до Військової академії (м. Одеса) про визнання права користування житловим приміщенням, усунення перешкод шляхом вселення, скасування наказу, поновлення на квартирному обліку, стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.04.2022 року під головуванням судді Князюка О.В справу було призначено до розгляду на 28 жовтня 2021 року на 11 годину 15 хвилин.

28 жовтня 2021 року розгляд справи було відкладено на 03.02.2022 року о 12:30 год у зв`язку з перебування судді члена колегії Таварткіладзе О.М. на лікарняному.

03.02.2022 року в судове засідання з`явилися представник апелянта - ОСОБА_12 , представник відповідача - ОСОБА_13 , позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_5 та третя особа - ОСОБА_2 .

Представник апелянта - ОСОБА_12 апеляційну скаргу підтримав, просив суд її задовольнити в повному обсязі.

Представник відповіда - ОСОБА_13 просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, та просила суд оскаржуване рішення залишити без змін.

ОСОБА_2 просив суд задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 надавалося військовослужбовцю ОСОБА_1 разом з сім`єю (дружина ОСОБА_11 , син ОСОБА_1 ) для тимчасового проживання у зв`язку з проходженням служби в Одеському гарнізоні за відсутності іншої житлової площі. Після цього шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було розірвано. ОСОБА_6 отримав однокімнатну квартиру від Міністерства оборони України. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 30.11.2011 року №2/1519/7004/17 вирішено виселити ОСОБА_5 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , приміщення АДРЕСА_4 без надання іншого житлового приміщення. На сьогоднішній день в спірній кімнаті залишився проживати син ОСОБА_1 .

Наказом № 924-А від 13 листопада 2019 року «Про надання жилої площі в гуртожитку», згідно із п. 2 цього наказу майору ОСОБА_2 (члени сім`ї дружина ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_4 ), надана службова житлова площа в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 .

Будівлі військового містечка № 16, зокрема і будинок АДРЕСА_1 є військовим майном, яке, на даний час, заходиться на балансі та перебуває у відповідальній експлуатації Військової академії про що свідчить акт приймання (передачі) будинків, споруд та території військового містечка № 16 від 20.08.2013 р.

Як встановлено судом ОСОБА_1 вселився у спірне житлове приміщення як член сім`ї військовослужбовця (син).

Пояснення ОСОБА_1 , що він іншого місця проживання не має, матеріалами справи не спростовуються.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі статтею 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК Української РСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Будівлі військового містечка № НОМЕР_4 , зокрема і будинок АДРЕСА_1 , є військовим майном, яке, на даний час, заходиться на балансі та перебуває у відповідальній експлуатації Військової академії про що свідчить акт приймання (передачі) будинків, споруд та території військового містечка №16 від 20.08.2013 р.

Відповідно до Директиви Міністра оборони України від 11.06.01 №Д-14 "Про переобладнання вивільненого фонду Міністерства оборони України під тимчасове житло для безквартирних військовослужбовців Збройних Сил України членів їх сімей" вищевказана будівля № 67 переобладнана під тимчасове житло для проживання безквартирних військовослужбовців та членів їх сімей. На даний час, будівля № 67 використовується для тимчасового проживання безквартирних військовослужбовців.

КЕВ м. Одеси веде облік казармено-житлового фонду в Одеському гарнізоні, в порядку, визначеному Статутом гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України, наказом МОУ 03.07.2013 р. № 448 «Про затвердження Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» (далі Положення) та Положення про КЕВ м. Одеси, а також здійснює контроль за використанням жилого фонду Міністерства оборони України в порядку ст. 30 ЖК України.

З матеріалів справи вбачається, що Приміщення № 5 розташоване за адресою: АДРЕСА_8 надавалося військовослужбовцю ОСОБА_6 разом з сім`єю для тимчасового проживання у зв`язку з проходженням служби в Одеському гарнізоні за відсутності іншої житлової площі.

На підставі рішення житлової комісії Одеського інституту сухопутних 10.12.1987 року (протокол № 36) військовослужбовець ОСОБА_6 складом сім`ї з трьох осіб (він, його дружина ОСОБА_10 та син ОСОБА_1 ) був взятий на квартирний облік за мiсцем проходження служби, як особа, яка потребує поліпшення житлових умов.

17.11.1998 року шлюб між ОСОБА_6 . Ta ОСОБА_11 був розірваний, у зв`язку з чим 17.11.1998 року ОСОБА_6 звернувся в житлову комісію Одеського інституту сухопутних військ з рапортом про зміну складу його сім`ї в списках безквартирних вiйськовослужбовців гарнізону з трьох на одну особу. Рішенням житлової комісії Одеського інституту сухопутних військ від 11.01.2000 року клопотання ОСОБА_6 було задоволено.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.07.2005 року по справі № 2-3291/2005 рішення, житлової комісії Одеського інституту Сухопутних військ від 11.01.2000 року про виключення ОСОБА_11 складом сім`ї з двох осіб (вона та її син ОСОБА_1 ) з квартирного обліку Одеського інституту Сухопутних військ було визнане незаконним та зобов`язано житлову комісію Одеського інституту Сухопутних вiйськ поновити ОСОБА_11 складом сім`ї дві особи (вона та її син ОСОБА_1 ) на квартирному обліку Одеського інституту Сухопутних військ.

28.09.2005 року на данній житлової комісії Одеського інституту Сухопутних військ (протокол № 2) було прийнято рішення про поновлення ОСОБА_11 та її сина ОСОБА_1 на квартирному обліку в інституті з 18.11.1987 року, тобто з дати постановки на квартирний облік колишнього чоловіка ОСОБА_6 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 30.11.2011 року №2/1519/7004/17 вирішено виселити ОСОБА_5 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , приміщення АДРЕСА_4 без надання іншого житлового приміщення. На сьогоднішній день в спірній кімнаті залишився проживати син ОСОБА_1 .

Наказом № 924-А від 13 листопада 2019 року «Про надання жилої площі в гуртожитку», згідно із п. 2 цього наказу майору ОСОБА_2 (члени сім`ї дружина ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_4 ), надана службова житлова площа в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 .

Будівлі військового містечка № 16, зокрема і будинок АДРЕСА_1 є військовим майном, яке, на даний час, заходиться на балансі та перебуває у відповідальній експлуатації Військової академії про що свідчить акт приймання (передачі) будинків, споруд та території військового містечка № 16 від 20.08.2013 р.

Відповідно до Директиви Міністра оборони України від 11.06.01 №Д-14 «Про переобладнання вивільненого фонду Міністерства оборони України під тимчасове житло для безквартирних військовослужбовців Збройних Сил України членів їх сімей» вищевказана будівля № 67 переобладнана під тимчасове житло для проживання безквартирних військовослужбовців та членів їх сімей. На даний час, будівля № 67 використовується для тимчасового проживання безквартирних військовослужбовців.

Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються, як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відповідно до листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради об`єкти нежитлового Фонду, а зокрема і будівля № 67, що розташована у військовому містечку НОМЕР_4 , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , є військовим майном та згідно з ст. 4 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» перебувають на обліку Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса Міністерства оборони України та згідно наданими Військовю академією доказами рахується як «гуртожиток».

Частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Як встановлено судом ОСОБА_1 вселився у спірне житлове приміщення як член сім`ї військовослужбовця (син).

Пояснення ОСОБА_1 , що він іншого місця проживання не має, матеріалами справи не спростовуються.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 набув право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї свого батька.

Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт не проживання як сина батька-військовослужбовця у спірному приміщенні не є безумовною підставою для його виселення, у тому числі як колишнього.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 не є також особою, що самоправно вселилася до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК Української РСР, для її виселення відсутні.

Оскільки, як встановлено судом, ОСОБА_1 вселився у кімнату в гуртожитку на законних підставах, постійно там проживав, не має іншого житла на момент подання позову про виселення, то є підстави стверджувати, що він має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната у гуртожитку є його «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Враховуючи, що позивач діє з метою задоволення інтересів військовослужбовців і членів їх сімей, які згідно з абзацом третім частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями, а відповідач втратив право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням шлюбу матір`ю з військовослужбовцем, членом сім`ї якого вони були, то пропорційність цій меті виселення відповідача, наявність в якої іншого житла суд не встановив, без надання іншого житлового приміщення викликає обґрунтовані заперечення.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2019 року по справі № 761/4826/15-ц.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 набув право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї свого чоловіка.

Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт не проживання чоловіка відповідача у спірному приміщенні не є безумовною підставою для виселення членів його сім`ї, у тому числі і колишніх.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Відповідач не є також особою, що самоправно вселилася до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК Української РСР, для її виселення відсутні.

Щодо зустрічних вимог про визнання частково недійсним наказу № 924-А від 13.11.2019 року апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Оскільки на час дії заочного рішення від 03 червня 2019 року Наказом № 924-А від 13 листопада 2019 року «Про надання жилої площі в гуртожитку», згідно із п. 2 цього наказу майору ОСОБА_2 (члени сім`ї дружина ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_4 ), надана службова житлова площа в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , і визнання за ОСОБА_1 права користування спірним житловим приміщенням є взаємовиключними, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення зустрічних позовних вимог в даній частині.

Щодо вимог зустрічного позову щодо зобов`язання КЕЧ Одеської області поновити позивачів на квартирному обліку, то суд в цій частині має відмовити, оскільки після збільшення зустрічних позовних вимог в цій частині ОСОБА_1 та ОСОБА_5 по справі вказано Військову академію (м. Одеса). Питання про залучення до участі в справі в якості співвідповідача КЕЧ Одеської області не ставилося та судом не розглядалося, а тому зустрічний позов в цій частині пред`явлений до неналежного відповідача.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 суд також вважає за необхідне відмовити в їх задовленні, оскільки рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 30.11.2011 року №2/1519/7004/11 вирішено виселити ОСОБА_5 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , приміщення АДРЕСА_4 без надання іншого житлового приміщення за позовом військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси до ОСОБА_5 .

Вказане рішення не було оскаржено та набрало законної сили 13.12.2011 року.

Тобто питання про законність користування спірним житлом ОСОБА_5 вирішено судом. Цим рішенням суд не може давати оцінку законності що обставин та фактів, викладеним в рішенні суду, яке набрало законної сили, оскільки це питання є пререготивою суду апеляційної інстанції.

Судом першої інстанції вірно роз`яснено, що відмова в зустрічних позовних вимогах не позбавляє ОСОБА_5 оскаржити рішення Малиновського районного суду м. Одеса від 30.11.2011 року по цивільній справі № 2/1519/7004/11 у встановленому законом порядку.

У частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог про стягнення моральної шкоди рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, оскільки вказані аргументи зводяться до незгоди з рішенням суду та не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що з огляду на те що ОСОБА_14 було в порушення норм закону було наказом № 924-А від 13 листопада 2019 року «Про надання жилої площі в гуртожитку», згідно із п. 2 цього наказу майору ОСОБА_2 (члени сім`ї дружина ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_4 ), надана службова житлова площа в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , та у зв`язку з тим що зазначений наказ у вказаній частині було скасовано, Військові Академії необхідно вирішити питання щодо надання житлового приміщення сім`ї майора ОСОБА_2 вільного від проживання інших осіб.

Слід також зазначити, що європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, $ 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвiсаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції). (dec.): Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) (ВП). 8 41. Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).

Оскільки колегія суддів у задоволенні апеляційної скарги відмовила, судові витрати за її подання відшкодуванню на користь апелянтів не відповідають.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової академії (м. Одеса) залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 03 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14.02.2022 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: С.О. Погорєлова

О.М. Таварткіладзе