КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 761/7507/20 Апеляційне провадження № 22-ц/824/1731/2022Головуючий у суді першої інстанції - Пономаренко Н.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2022 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Верланов С.М.,

секретар Ющенко Я.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради, в якому просила: визнати за нею, як за спадкоємицею першої черги після смерті ОСОБА_4 ,право власності на кімнату житловою площею 14,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

В обгрунтування позовних вимог вказувала, що вона є спадкоємцем першої черги після смерті її сина ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, зазначала, що ОСОБА_4 на підставі ордеру № 00660 серії Б від 02.08.2004 року проживав у вказаній квартирі разом із своєю сім`єю: дружиною та дитиною. Ордер був виданий на підставі розпорядження голови Шевченківської районної державної адміністрації від 27.07.2004 року за № 1317, тобто він постійно був прописаний та мешкав майже 15 років у відповідній кімнаті за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, вказувала, що її син звертався до ШРДА щодо приватизації кімнати у гуртожитку, але йому було відмовлено з формулюванням, що не всі документи були подані. Тобто, за життя він не зміг скористатися своїм правом визнати право власності на кімнату.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що на підставі набувальної давності у ОСОБА_4 виникло право власності у порядку приватизації на спірну квартиру, у якій він проживав майже 15 років разом із своєю сім'єю, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.06.2021 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 179-181).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

При цьому, в обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції при ухваленні рішення роз`яснень, викладених у абз. 5 а. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.1995 року за № 20 (а.с. 187-189).

Ухвалою Київського апеляційної суду від 06.10.2021 року апеляційну скаргу залишено без руху (а.с. 194, 195).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03.11.2021 року поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 205, 206).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03.11.2021 року справу призначено до розгляду (а.с. 207).

Представник позивача та представник третьої особи у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістив.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, який не з`явився у судове засідання, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, які з`явилися у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до ордеру № 000990 серії Б від 02.08.2004 року ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 було надано право на зайняття жилого приміщення жилою площею 14,8 кв.м., яка складається з 1-ї кімнати, за адресою: АДРЕСА_1 , який виданий на підставі розпорядження голови Шевченківської районної державної адміністрації від 27.07.2004 року за № 1317.

При цьому, згідно з відповіддю, наданою відділом (органом) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації кімната АДРЕСА_1 , не приватизована.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що у ОСОБА_4 на підставі набувальної давності виникло право власності у порядку приватизації на спірну квартиру, у якій він проживав майже 15 років разом із своєю сім'єю.

Так, згідно зі ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Пунктом 4 статті 344 ЦК України встановлено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Як визначено статтею 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 07.02.2014 року за № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності.

При цьому, однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. У розумінні ст. 344 ЦК України володілець має бути визнаний таким, що добросовісно заволодів нерухомим майном. Тобто, добросовісність може бути лише результатом фактичної помилки.

У свою чергу, до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Однак, позивач, пред`явивши позов про визнання права власності за набувальною давністю та виклавши при цьому обставини і посилання на наведені правові норми, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження умов щодо добросовісного володіння ним спірним майном.

Натомість, як зазначено у позовній заяві самим позивачем, йому були відомі всі обставини, за яких кімната АДРЕСА_1 , не була приватизована та повинна була перейти у власність територіальної громади м. Києва у разі смерті наймача.

Тобто, відсутні підстави вважати, що позивач не знав і не міг знати, що володіє чужою річчю.

Разом з тим, відповідно до п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 28.01.2013 року за № 24-150/0/4-13 норми ст. 344 ЦК України про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Володілець за давністю є незаконним володільцем. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Також, як зазначено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року за № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", набуття права власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності. Право власності на нерухоме майно не переходить від спадкодавця до спадкоємця (стаття 1216 ЦК України), а набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України). Отже, спори про набуття права власності за набувальною давністю не є спорами із спадкування, в тому числі й у випадках, коли особа заявляє про давність володіння (ч. 2 ст. 344 ЦК України).

Тобто, вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано встановив відсутність правових підстав, передбачених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на спірну кімнату, оскільки останнім було обрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обгрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

При цьому, у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені позивачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права власності за набувальною давністю - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

С.М. Верланов