Справа № 461/1437/21 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/2204/21 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Копняк С.М., Савуляка Р.В.,

секретарка: Скакун І.А.,

за участі в судовому засіданні позивачки ОСОБА_1 ,, представника відповідача КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» Медведя В.О., представниці КНП «Пустомитівська центральна районна лікарня» Гаєцької-Колотило Я.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м.Львова в складі судді Радченко В.С. від 24 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», КНП «Пустомитівська центральна районна лікарня» про відшкодування шкоди заподіяної протиправними діями та рішеннями, що призвели до значного ушкодження здоров`я, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м.Львова від 24 травня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», КНП «Пустомитівська центральна районна лікарня» про відшкодування шкоди заподіяної протиправними діями та рішеннями, що призвели до значного ушкодження здоров`я відмовлено.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким стягнути із КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на ім`я позивачки ОСОБА_1 суму відшкодування шкоди заподіяної незаконними діями та рішеннями його працівників що призвели до значного ушкодження здоров`я позивачки у розмірі 100 мінімальних заробітних плат України, що становить 600000грн.; стягнути із Головного Управління Національної Поліції Львівської області на ім`я позивачки ОСОБА_1 суму відшкодування шкоди заподіяної незаконними діями та рішеннями його працівників що призвели до значного ушкодження здоров`я позивачки у розмірі 100 мінімальних заробітних плат України, що становить 600000грн.; стягнути із КНП «Пустомитівська центральна районна лікарня» на ім`я позивачки ОСОБА_1 суму відшкодування шкоди заподіяної незаконними діями та рішеннями його працівників що призвели до значного ушкодження здоров`я позивачки у розмірі 100 мінімальних заробітних плат України, що становить 600000грн.

Вважає, що рішення прийняте з порушенням норм як матеріального так і процесуального права, так як судом не враховано всіх обставин справи. Зокрема, зазначає, що судом безпідставно не враховано обставини, які встановлені постановою Верховного Суду від 15 січня 2020 року в адміністративній справі №813/1203/17 за її позовом до Міжрайонної спеціалізованої психіатричної МСЕК № 1 Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи» про визнання незаконним госпіталізації та рішення про призначення їй II групи інвалідності. Зокрема, вказаною постановою Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №813/1203/17 скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2018 року та залишено в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2017 року. Посилаючи на вищевказані судові рішення, ОСОБА_1 вважає обставини щодо її незаконної госпіталізації та утримування на лікуванні у психіатричній лікарні встановленими і доведеними. Вказує на те, що оскільки двома судами встановлено поміщення, утримування та призначення інвалідності позивачки у психіатричному закладі незаконним, тому установи, працівники яких брали участь у незаконній госпіталізації позивачки повинні нести відповідальність. Вказує на те, що 26.02.2016 року лікар-психіатр Мариняк Р.М. Пустомитівської ЦРЛ створила скерування для позивачки на госпіталізацію до Львівської обласної психіатричної лікарні у примусовому порядку без судового рішення. Вказує, що ніколи не була її пацієнткою і ніколи не перебувала на жодному психіатричному обліку. Вказує на те, що саме незаконні дії та рішення лікаря-психіатра Мариняк Р.М. Пустомитівської ЦРЛ та працівника поліції Пустомитівського ВП ГУНП Львівської області стали причиною незаконного поміщення позивачки у психіатричну лікарню. Вказує на те, що впродовж чотирьох місяців незаконного утримання та незаконної госпіталізації позивачки медичні працівники Львівської обласної психіатричної лікарні та лікуючий лікар Тис С.М. провели незаконний лікувальний процес. Зазначає, що перед випискою позивачки медичні працівники разом з лікуючим лікарем ОСОБА_2 змушували позивачку підписати медичний бланк «Про усвідомлену згоду на госпіталізацію в КЗ ЛОКПЛ». Звертає увагу на те, що відмовилась підписувати такий бланк, тоді медичні працівники почали її катувати протягом п`ятьох годин та в кінцевому результаті вона підписала такий бланк. Вважає, що дії працівника поліції Пустомитівського ВП ГУ НП у Л/о та лікарів, які є працівниками відповідачів є протиправними, внаслідок цього вона була протиправно госпіталізована, отримала сильний шок, стрес та незаконний лікувальний процес, чим була нанесена шкода її здоров`ю.

В судове засідання представник Головного управління Національної поліції у Львівській області не з`явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у відсутності їх представника, зважаючи на те, що такі повідомлялися про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Клопотання представниці ГУНП у Львівській області Невелич Ю.В. про відкладення розгляду справи з підстав перебування на лікування представниці ОСОБА_3 колегія суддів вважає безпідставним, оскільки будь-яких доказів цього представлено не було, як і доказів неможливості участі у розгляді справи інших представників вказаного відповідача, на що посилалася згадана представниця, зокрема, і її участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки на підтримання апеляційної скарги, представників відповідачів в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзивів на позовну заяву, відповідей на відзиви, апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, відповідей на відзиви, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, на ст. 8, 56, 62, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 13, 27 Закону України «Про психіатричну допомогу», ст.ст. 11, 15, 16, 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, п.п.3,5,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, п. 1 ст. 6, ст. 14, ст. 1 Протоколу № 12 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950р., ст.ст. 2, 5, 8, 10, 12, 57-64, 76, 81, 82, 89, 141, 212-214, 264 ЦПК України та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, 26.02.2016 року лікарем-психіатром Мариняк Р.М. Пустомитіської ЦРЛ, ОСОБА_1 було скеровано на госпіталізацію у Львівську обласну психіатричну лікарню. 29.02.2016 року ОСОБА_1 було поміщено до Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні, де вона пробула до 15.06.2016 року. 10.06.2016 року ОСОБА_1 було оглянута лікарсько консультативною комісією в повному складі та скерована КЗ "ЛОКПЛ" на медико - соціальну експертизу, яку вона пройшла 15.06.2016 року. На підставі комісійного обстеження МСЕК, що оформлено актом огляду № 1242 та вивчення медичної документації медико - експертної справи ОСОБА_1 було визнано інвалідом ІІ групи від загального захворювання терміном на один рік. Постановою Верховного суду від 15 січня 2020року скасовано постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2018 року в цій справі та залишено в силі Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2017 року про визнання незаконним рішення Міжрайонної спеціалізованої психіатричної МСЕК №1 комунального закладу Львівської обласної ради "Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи" про призначення ОСОБА_1 . II групи інвалідності. Резолютивна частина постанови Верховного суду долучена позивачем до матеріалів справи не містить висновків про визнання неправомірними рішень, дій чи бездіяльності будь-кого з відповідачів, чи їх службових чи посадових осіб, тому не може бути безспірним доказом вчинення відповідачами будь-яких протиправних дій щодо позивача. Відповідачі 1, 3 участі у адміністративній справі не брали, тому обставини встановленні постановою Верховного суду не мають доказового значення у цій справі. Судом встановлено, що в січні 2018року ОСОБА_1 вже зверталась до Галицького районного суду м Львова до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» з аналогічним позовом про відшкодування моральної шкоди на її користь та зазначала ті самі предмет та підстави, що і в даному позові. Рішенням Галицького районного суду від 19 червня 2018року у справі № 461/105/18, яке набрало законної сили у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про відшкодування моральної шкоди відмовлено повністю за безпідставністю позовних вимог. Рішення суду не оскаржувалось, не скасовувалось та вступило в законну силу. Вирішуючи аналогічний позов про відшкодування моральної шкоди в 2018році Галицький районний суд м. Львова 19 червня 2018року прийшов до таких висновків. 29 лютого 2016 року ОСОБА_1 була поміщена до Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні, де вона проходила лікування до 15 червня 2016 року. 10 червня 2016 року після проведення лікування, обстеження та реабілітаційних заходів за скеруванням, ОСОБА_1 була оглянута лікарсько-консультативною комісією в повному складі та у зв`язку з наявністю важкого хронічного психічного розладу та інвалідизуючої патології, для вирішення питання рівня втрати працездатності, направлена до Львівської ОКПЛ на медико-соціальну експертизу, яку вона пройшла 15 червня 2016 року. 15 червня 2016 року на підставі комісійного обстеження МСЕК, що оформлено актом огляду № 1242 та вивчення медичної документації медико-експертної справи ОСОБА_1 , Міжрайонна спеціалізована психіатрична МСЕК № 1 прийняла рішення, яким позивача визнано інвалідом II групи загального захворювання терміном на один рік. Діагноз: хронічний маячний розлад, затяжний безремісійний перебіг з вираженим зниженням рівня особистості, емоційно-вольовим дефектом, соціально-трудовою дезадаптацією. Рішення про примусову госпіталізацію позивача до Львівської ОКПЛ не приймалось. Копія медичної карти ОСОБА_1 №01283/16 від 29.02.2016 року містить не спростовані у встановленому законом порядку добровільну згоду пацієнта на проведення діагностики, лікування, яка містить особистий підпис ОСОБА_1 та дату 29.02.2016 року, та первинний огляд ОСОБА_1 у відділенні 29.02.2016 року сумісно з зав. відділенням № 1283-16. Де зазначено, що «Згідна на лікування, підписала усвідомлену згоду на лікування в умовах психіатричного стаціонару. Тобто, у приймальному відділенні лікарні ОСОБА_1 дала письмову усвідомлену згоду на лікування і згідно ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» та була госпіталізована в добровільному порядку. Знаходилась на стаціонарному лікуванні в Львівської ОКПЛ з 29.01.2016 р. по 15.06.2016 р. Під час перебування в стаціонарі хвора була ознайомлена з планом обстеження та лікування, отримала в повному обсязі роз`яснення про характер та орієнтовну тривалість діагностично-лікувального процесу та про можливі несприятливі наслідки під час його проведення. За час перебування в психіатричному стаціонарі претензій мені не висловлювала, лікування приймала добровільно, обстеження проходила без зауважень. Після проведення лікування, обстеження та реабілітаційних заходів у зв`язку з наявністю важкого хронічного психічного розладу та інвалідизуючої патології була представлена на ЛКК для вирішення питання скерування на Медико-соціальну експертну комісію. Матеріалами справи не доведено наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідної для застосування такої міри відповідальності як стягнення шкоди. Тому будь-яка шкода повністю відсутня та підстави для її стягнення також відсутні. Крім того, суд звернув увагу на те, що наявність кримінального провадження №0000037, в рамках якого слідчим досліджуються питання щодо законності поміщення позивача у психіатричний заклад, наявності підстав та обґрунтованість встановленого їй діагнозу, не впливає на вирішення цього спору, оскільки факт незаконного поміщення позивача у психіатричний заклад вироком суду не встановлений, тому доводи позивачки порушують встановлений ст.62 Конституції України принцип презумпції невинуватості. З урахування викладеного, Галицьким районним судом м. Львова не встановлено протиправної винної поведінки працівників ГУНП у Львівській області, КЗЛОР «Львівська ОКПЛ» та Пустомитівської ЦРЛ, тому в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про відшкодування моральної шкоди рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 червня 2018року відмовлено повністю за безпідставністю позовних вимог. Рішення Галицького районного суду від 19 червня 2018року у справі № 461/105/18, яке набрало законної сили у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про відшкодування моральної шкоди відмовлено повністю за безпідставністю позовних вимог, має приюдиційне значення при вирішенні даної справи. Визначаючи на власний розсуд предмет та підстави позову ОСОБА_1 посилається на ст. 56 Конституції України та ст. 1174 ЦК України про те, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. В даній справі відсутні докази належності всіх відповідачів до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, тому вони не здійснювали і не могли здійснювати повноваження передбачені для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Позивачем не доведено завдання їй моральної шкоди відповідачами та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Крім цього, суд не вбачав зв`язок витрат позивача на лікування та відшкодуванням моральної шкоди, так як це не є елементами моральної шкоди, а тому не можуть бути підставою доведення її розміру. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що позивачами не доведено завдання їм моральної шкоди з боку відповідача, суд прийшов до висновку, що позов в цій частині є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що події на які посилається ОСОБА_1 в позовній заяві до відповідачів мали місце з 29 лютого 2016року по 15 червня 2016року. Через шість років після цих подій, ОСОБА_1 безпідставно посилається на: Протокол ультразвукового обстеження від 13.10.2018 року центру літотрипсії невідомої установи, який є неналежним та недопустимим доказом у справі, а тому не може бути взятий до уваги судом, оскільки не зазначена та не ідентифікована юридична особа, яка проводила дослідження, відсутні підпис, посада лікаря та його персональна печатка, а також мокра гербова печатка юридичної особи. Міома матки у ОСОБА_1 зазначеним вище протоколом ультразвукового обстеження від 13.10.2018року не встановлена, її причини та час її утворення не зазначені. Згідно не завіреної ксерокопії виписки з медичної карти амбулаторного ( стаціонарного ) хворого ОСОБА_1 від 06 листопада 2018 року виданою поліклінікою Пустомитівської ЦРЛ Львівської області, визначений діагноз міома матки. Фолікулярна кіста правого ячника. Лікування: усунення міоматозних вузлів шляхом видалення. Ця виписка не може бути взята до уваги судом, оскільки не зазначена та не ідентифікована юридична особа, яка проводила дослідження, оскільки згідно витягу з ЄДРПОУ державна реєстрація юридичної особи з назвою Пустомитівська центральна районна лікарня припинена що 19 вересня 2018року тобто за два місяці до видачі такої виписки, тому виникають підставні сумніви у її достовірності. Крім цього відсутня мокра гербова печатка юридичної особи із зазначенням коду ЄДРПОУ. Міома матки у ОСОБА_1 зазначеною вище випискою від 06 листопада 2018року не встановлена, її причини та час її утворення не зазначені. Крім цього ОСОБА_1 в позові посилається на «операційне втручання, яке є дуже коштовним і вона не має таких коштів», однак вона не подає належних і допустимих письмових доказів фактів вини чи протиправної діяльності та причинно- наслідкового зв`язку між діяннями відповідачів в 2016році та операційного втручання позивача за період з 06 листопада 2018року по даний час. Таким чином відсутні докази будь - якої шкоди та причинно - наслідного зв`язку між діяннями та шкодою. Матеріалами справи не доведено наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідної для застосування такої міри відповідальності як стягнення моральної шкоди. Тому законні підстави для її відшкодування повністю відсутні.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, не відповідають, обставини, які суд вважав встановленими не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», КНП «Пустомитівська центральна районна лікарня» про відшкодування шкоди заподіяної протиправними діями та рішеннями що призвели до значного ушкодження здоров`я в якому просила:

- стягнути із Головного Управління Національної Поліції Львівської області суму відшкодування шкоди заподіяної протиправними діями та рішеннями службової особи, що призвели до значного ушкодження здоров`я позивачки у розмірі 100 мінімальних заробітних плат України, що становить 600000грн.;

- стягнути із КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» суму відшкодування шкоди заподіяної протиправними діями та рішеннями медичних працівників що призвели до значного ушкодження здоров`я позивачки у розмірі 100 мінімальних заробітних плат України, що становить 600000грн.;

- стягнути із КНП «Пустомитівська центральна районна лікарня» суму відшкодування шкоди заподіяної протиправними діями та рішеннями медичних працівників що призвели до значного ушкодження здоров`я позивачки у розмірі 100 мінімальних заробітних плат України, що становить 600000грн.

В обґрунтування заявлених вимог покликалася на постанову Верховного Суду від 15 січня 2020 року у адміністративній справі № 813/1203/17 за її позовом до Міжрайонної спеціалізованої психіатричної МСЕК № 1 Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи» про визнання незаконним рішення про призначення їй ІІ групи інвалідності. Вважає, що вона звільнена від доказування у справі про відшкодування шкоди, оскільки обставини встановлені у адміністративній справі не підлягають доказуванню під час розгляду цивільної справи. Вважає, що дії працівника поліції Пустомитівського ВП ГУ НП у Л/о та лікарів, які є працівниками відповідачів та прокурорів є протиправними, внаслідок цього вона була протиправно госпіталізована, отримала сильний шок, стрес, та незаконний лікувальний процес, чим була нанесена шкода її здоров`ю. Просить стягнути з кожного відповідача по 100 мінімальних заробітних плат на її користь.

Як вбачається із матеріалів справи та учасниками справи не оспорено та не спростовано, 26.02.2016 року лікарем-психіатром Мариняк Р.М. Пустомитіської ЦРЛ, ОСОБА_1 було скеровано на госпіталізацію у Львівську обласну психіатричну лікарню.

29.02.2016 року ОСОБА_1 було поміщено до Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні, де вона пробула до 15.06.2016 року.

Позивачка була скерована на госпіталізацію до КЗ "ЛОКПЛ" у примусовому порядку, без її згоди, на кареті швидкої допомоги у супроводі працівника поліції. Проте в подальшому її перебування у цьому закладі було оформлено як добровільне.

Відповідно до ст. 4 ЗУ "Про психіатричну допомогу", психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями.

Підстави для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визначені у ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу".

Так, згідно цієї статті особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона:

- вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих,

- або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Жодних доказів наявності в ОСОБА_1 вищевказаних ознак в матеріалах справи немає.

У скеруванні ОСОБА_1 від 10.06.2016 року на МСЕК було зазначено про наявність ознак інвалідності, а для госпіталізації у примусовому порядку необхідна наявність в особи тяжких психічних розладів. Чого у позивача встановлено не було.

Відповідно до ст. 16 цього ж Закону, особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених ст. 14 цього Закону, а саме в примусовому порядку підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в психіатричному закладі, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Враховуючи вказане, КЗ "ЛОКПЛ" не було дотримано порядку госпіталізації позивачки, а саме після з`ясування доцільності госпіталізації ОСОБА_1 не було скеровано до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяви про її госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, що передбачено ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу".

В матеріалах справи міститься бланк документу про усвідомлену згоду на госпіталізацію в КЗ "ЛОКПЛ", згідно якої ОСОБА_1 відповідно до ст. 13 Закону України "Про психіатричну допомогу" надала згоду на надання психіатричної допомоги, що підписана ОСОБА_1 29.02.2016 року.

Проте позивачка вказує на те, що жодної згоди 29.02.2016 року при госпіталізації до КП "ЛОКПЛ" не підписувала, а поставила свій підпис на бланку "Про усвідомлену згоду на госпіталізацію в КП "ЛОКПЛ" без зазначення дати лише 14.06.2016 року заради виписки із медичного закладу.

Окрім цього, за фактом неправомірного поміщення позивачки до психіатричного закладу, 04.03.2017 року позивач звернулася до керівника Львівської місцевої прокуратури № 3 Івченка І.В. про вчинення відносно неї злочинів, зокрема примусового поміщення у лікувальний заклад. В подальшому ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м. Львова у справі № 465/1665/17 від 03.04.2017 року було зобов`язано прокурора Львівської місцевої прокуратури № 3 внести до ЄРДР відомості про вчинення стосовно ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, передбачених ст. 96, 141, 146, 148, 151 КК України при її примусовому поміщенні у лікувальних заклад.

Враховуючи вище наведе, а також існування кримінального провадження №0000037, в рамках якого слідчим досліджуються питання щодо незаконності/законності поміщення позивача у психіатричний заклад, наявності підстав та обґрунтованість встановленого діагнозу позивачці, судом визнається сумнівним надання позивачкою усвідомленої згоди на її лікування в психіатричній лікарні.

Крім того, надання позивачкою усвідомленої згоди на госпіталізацію спростовується скеруванням на госпіталізацію позивачки до КП "ЛОКПЛ", що відбувалося у примусовому порядку.

Колегія суддів вважає, що зобов`язуючи позивача підписати листок "Про усвідомлену згоду на госпіталізацію" 14.06.2016 року, КП "ЛОКПЛ" таким чином намагалася уникнути відповідальності за порушення, допущені при госпіталізації ОСОБА_1 .

Враховуючи вказане, суд дійшов висновку про незаконність госпіталізації ОСОБА_1 та утримування її на лікуванні у психіатричній лікарні.

Вказане також встановлено постановою Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №813/1203/17, яка набрала законної сили.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи судом.

Відповідачами (зокрема, і тими які не брали участі у розгляді згаданої адміністративної справи), також, вказаних вище, встановлених окремо і судовим рішенням, що набрало законної сили обставин, не спростовано.

Отже позивачка з 26.02.2016 року була незаконно госпіталізована, а з 29.02.2016 року по 15.06.2016 року незаконно перебувала на стаціонарному лікуванні у КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», куди примусово була направлена з допомогою працівника поліції ОСОБА_4 інспектора Пустомитівського відділу поліції за скеруванням на госпіталізацію лікаря Пустомитівської ЦРЛ Мариняк Р.М., а також відповідно незаконно отримувала там лікування.

По суті таке перебування на лікуванні в закладі закритого типу можна прирівняти до перебування в місцях позбавлення волі, тобто під вартою.

До певної міри схожим за своїми правовідносинами рішенням Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «І. Н. проти України» («I. N. v. Ukraine», заява № 28472/08), яке набуло статусу остаточного 23 вересня 2016 року (далі рішення ЄСПЛ) встановлено, що зважаючи на відсутність «справедливих та належних процедур» позбавлення свободи у відповідності до Наказу Міністерства охорони здоров`я СРСР від 21 березня 1988 року № 225 «Про заходи з подальшого вдосконалення психіатричної допомоги», яким суди обґрунтували примусову госпіталізацію позивача у період з 19 березня до 7 вересня 2000 року, непроведення повторної оцінки його ситуації у період з 4 квітня до 7 вересня 2000 року, коли вже набув чинності Закон України «Про психіатричну допомогу», встановлену національними судами невідповідність дій органів влади у період з 7 вересня до 4 грудня 2000 року вимогам національного законодавства та відсутність доказів того, що поведінка позивача становила небезпеку для нього самого або для оточуючих впродовж усього періоду його примусової госпіталізації, ЄСПЛ дійшов висновку, що у справі було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції (§ 89 рішення ЄСПЛ).

З огляду на те, що національні органи влади не визнали, що примусове лікування позивача у період з 19 березня до 7 вересня 2000 року було незаконним, що сума присудженого позивачеві відшкодування за період з 7 вересня до 4 грудня 2000 року була незначною та що позивач не мав гарантованого права на відшкодування на національному рівні на підставі встановлення порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, ЄСПЛ вважав, що було порушення пункту 5 статті 5 Конвенції (§ 102 рішення ЄСПЛ).

ЄСПЛ, також, звернув увагу, що статтями 29 та 92 Конституції України вимагається, щоб права і свободи людини та громадянина», до яких входять гарантії недопущення свавільного позбавлення свободи, зокрема й примусової госпіталізації, визначалися виключно законами. Натомість, під час примусової госпіталізації позивача та його тримання у психіатричній лікарні до 4 квітня 2000 року відповідного Закону України не було (§ 78). А тому ЄСПЛ з посиланням на попередні його рішення, пов`язані з триманням заявників у психіатричних закладах до прийняття Закону України «Про психіатричну допомогу» (Gorshkov v. Ukraine, заява № 67531/01, від 8 листопада 2005 року та Akopyan v. Ukraine, заява № 12317/06, від 5 червня 2004 року), вважав, що у справі позивача у будь-якому випадку не було «справедливої та належної процедури» позбавлення свободи на порушення пункту 1 статті 5 Конвенції (§ 79-80), а наказ, на підставі якого здійснювалась примусова госпіталізація позивача, не містив гарантій від свавільної примусової госпіталізації. Більше того, позбавлення його свободи після 4 квітня 2000 року, коли набрав чинність Закон України «Про психіатричну допомогу», було незаконним (§ 84 Рішення ЄСПЛ).

Відтак, Рішення ЄСПЛ спонукає до висновку, що рішення національних судів, які не встановили незаконність примусового поміщення у Багатопрофільну лікарню м.Сєвєродонецька Луганської області й утримання там позивача з 19 березня 2000 року до 21 березня 2000 року, а також у Луганську обласну клінічну психоневрологічну лікарню у період з 21 березня 2000 року до 7 вересня 2000 року, суперечать Конвенції по суті.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України.

Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступень якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. Проте відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі №2-1/07.

Враховуючи вказане, саме по собі встановлення фактів протиправних госпіталізації та утримання позивачки у психіатричному закладі закритого типу є підставою для відшкодування їй моральної шкоди.

Проте, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів враховує суть позовних вимог, характер діянь кожного з відповідачів (їх працівників), внаслідок яких позивачці була заподіяна моральна шкода, наслідки цих діянь, строки позбавлення позивачки свободи, примусового поміщення й утримання її у лікарні, причинно-наслідкові зв`язки між діями працівників КНП «Пустомитівська центральна районна лікарня», Головного управління Національної поліції у Львівській області та КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» і подальшими наслідками таких дій для позивачки, її моральні страждання, їх тривалість, починаючи 29.02.2016 року, а також необхідність забезпечити, наскільки це можливо, відповідного відшкодування.

Відповідальність КНП «Пустомитівська центральна районна лікарня» та Головного управління Національної поліції у Львівській області за заподіяну позивачці моральну шкоду є не меншою, ніж відповідальність КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», оскільки саме їх працівники вчинили перші дії, спрямовані на госпіталізацію позивачки, що мало значення для її подальшого примусового поміщення й утримання в лікарні.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди у даному випадку можна застосувати до певної міри аналогію закону, виходячи з норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів розслідування, прокуратури і суду», згідно з яким відшкодування моральної шкоди проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом.

Тому, зважаючи на обсяг, характер та тривалість заподіяних моральних страждань позивачки, колегія суддів вважає, що розмір заподіяної моральної шкоди визначений позивачкою слід вважати значно завищеним та враховуючи принципи розумності та справедливості колегія суддів вважає за можливе необхідну до відшкодування моральну шкоду стягнути у розмірі по 12000грн. з кожного з відповідачів.

Вказаним доводи апеляційної скарги слід визнати частково обґрунтованими та саму скаргу задовольнити частково.

Рішення ж суду слід скасувати з ухваленням нового про часткове задоволення позову та стягнення з кожного з відповідачів по 12000 грн. для відшкодування завданої їй моральної шкоди.

В задоволенні решти позову слід відмовити.

Окремо, що стосується доводів позивачки про те, що внаслідок протиправних дій відповідачів щодо її примусових госпіталізації та лікування їй була заподіяна, також, і шкода здоров`ю, що проявилася у необхідності здійснення оперативного втручання по видаленню міоматозних вузлів, то слід вважати, що такі обставини позивачкою не доведені. Тобто будь-яких доказів на підтвердження того, що внаслідок її примусових госпіталізації та лікування їй була завдана і шкода здоров`ю, про яку вона вказує матеріали справи не містять.

Окремо, щодо доводів відповідачів про те, що дана справа підлягала закриттю, оскільки судом вже розглядалася справа з аналогічними предметом підставами та сторонами, то такі не слід вважати обґрунтованими, оскільки у справі №461/105/18 ОСОБА_1 зверталася з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про відшкодування моральної шкоди у розмірі 327624 грн. (Т.1 а.с. 67).

У відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішені по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Позови вважаються тотожними тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави. У випадку зміни хоча б одного з цих елементів, позови не можна вважати тотожними, що позбавляє суд права закрити провадження у справі.

Також, із змісту правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України у справі №6-1133цс15 від 21 жовтня 2015 року, що прийнята в порядку п.2 ч.1 ст. 355 ЦПК України та у якій йдеться про схожі правовідносини, вбачається таке: згідно з пунктом 2 частини першої статті 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо є таке, що набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Як вбачається із судового рішення у справі №461/105/18, судового рішення яке б набрало законної сили та встановлювало б протиправність дій відповідачів, як одну із підстав для відшкодування моральної шкоди на час ухвалення рішення від 19.06.2018 року, не існувало. При зверненні ж з даним позовом позивачка посилається саме на таке рішення, яким встановлені обставини, що дають підстави для вирішення питання про стягнення їй моральної шкоди. Окрім цього, співвідповідачами у згаданій справі було залучено лише двох із наявних у даній справі відповідачів та розмірі моральної шкоди, визначений до відшкодування у цих справах є різним.

Відповідно підстави та предмет позову у даних справах не слід вважати тотожними, як і розмір відшкодування про стягнення якого просила позивачка.

Відповідно підстав для закриття провадження у справі не було та немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 24 травня 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», КНП «Пустомитівська центральна районна лікарня» про відшкодування шкоди заподіяної протиправними діями та рішеннями, що призвели до значного ушкодження здоров`я задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 12000 грн. для відшкодування завданої їй моральної шкоди.

Стягнути з КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на користь ОСОБА_1 12000 грн. для відшкодування завданої їй моральної шкоди.

Стягнути з КНП «Пустомитівська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_1 12000 грн. для відшкодування завданої їй моральної шкоди.

У задоволенні решти позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2022 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: С.М. Копняк

Р.В. Савуляк