Номер провадження: 22-ц/813/4017/22
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.06.2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_1 , про витребування майна від добросовісного набувача, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

До Київського районного суду м. Одеси 28.09.2020 року звернулась ОСОБА_2 із позовом про витребування від ОСОБА_3 на її користь 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , а також визначення порядку виконання рішення суду шляхом зазначення що рішення суду після набрання законної сили, є підставою відповідним суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, в тому числі нотаріусам, для скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно запису про право власності 37892898 стосовно державної реєстрації 25.08.2020 року за ОСОБА_3 права спільної часткової власності на 1/2 частку квартири загальною площею 100 кв.м., житловою 63,1 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 53751149 від 25.08.2020 18:18:18, приватним нотаріусом Омарової В.С., Одеського міського нотаріального округу, Одеської області а також підставою для поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно запису про право власності на 1/2 частку квартири загальною площею 100 кв.м., житловою 63,1 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 , яка належить останній на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. 13.10.2008 за №3962.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що спірна частка квартира вибула із володіння позивача, поза її волею, внаслідок реєстрації права власності спірної частки квартири на підставі рішення суду, яке згодом було скасовано, у зв`язку із чим вважається таким що не породжує правових наслідків, а тому здійснений у подальшому договір дарування даної частки квартири не потребує визнання недійсним а захист порушеного права власності здійснюється шляхом витребування майна у добросовісного набувача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.06.2021 року позов ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ), третя особа ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ), про витребування майна від добросовісного набувача було задоволено.

Витребувано від ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визначено порядок виконання рішення, зазначивши що рішення суду після набрання законної сили, є підставою відповідним суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, в тому числі нотаріусам, для скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно запису про право власності 37892898 стосовно державної реєстрації 25.08.2020 року за ОСОБА_3 права спільної часткової власності на 1/2 частку квартири загальною площею 100 кв.м., житловою 63,1 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 53751149 від 25.08.2020 18:18:18, приватним нотаріусом Омарової В.С., Одеського міського нотаріального округу, Одеської області а також підставою для поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно запису про право власності на 1/2 частку квартири загальною площею 100 кв.м., житловою 63,1 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 , яка належить останній на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. 13.10.2008 за №3962.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

01 липня 2021 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.06.2021 року, відповідно до якої відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції під час ухвалення рішення було допущено неповне з`ясування обставин справи та невірно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує, що ухвалюючи рішення судом першої інстанції не було враховано правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16-ц.

Позивач не є власником спірної Ѕ частини квартири в розумінні приписів ст. 182 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки відповідно до наявної в матеріалах справи Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна міститься запис №37892898 від 25.08.2020 року про перехід права на Ѕ частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 від ОСОБА_1 до ОСОБА_3 на підставі договору дарування.

Суд першої інстанції в порушення приписів ст. 263 ЦК України не надав належної правової оцінки доводам відповідача наведеним ним у відзиві.

Таким чином, оскільки лише власник майна може ставити питання про його витребування на підставі ст. 287 ЦК, а у позивача відсутня відповідна державна реєстрація права власності на спірне майно, апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги позивача.

Вимога позивача щодо визначення порядку виконання судового рішення, в частині внесення на його підставі відповідних змін до відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно була передчасною та необґрунтованою, а суд першої інстанції безпідставно її задовольнив, чим порушив приписи ст. 263 ЦК України в частині законності та обґрунтованості судового рішення.

16 листопада 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

При цьому посилаючись на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що спростовується матеріалами справи.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 серпня 2021 року провадження у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.06.2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_1 , про витребування майна від добросовісного набувача було відкрито.

Також ухвалою від 18.08.2021 року справу було призначено до розгляду.

У судовому засіданні представник апелянта - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав, просив суд її задовольнити.

Представник позивача - ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що згідно договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. 13.10.2008 за №3962 ОСОБА_2 отримала право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 (а/с 14).

Державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на вищевказану частину квартири було проведено КП « Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості « 13.10.2008 року, відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено 15.10.2012 року (а/с 16).

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_6 , про визнання договору дарування недійсним.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2018 року у справі № 520/4122/17 ц у задоволені позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що договір дарування нерухомого майна (частки) між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений 13 жовтня 2008 року та зареєстрований у реєстрі за № 3962. Договір укладений між подружжям, за договором дарування. Чоловік подарував дружині 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яку вони у рівних частках придбали за нотаріально посвідченим 14 липня 2008 року договором купівлі-продажу. На час укладення спірного договору дарування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі між собою, сім`я проживала в квартирі, укладений договір дарування частки нерухомого майна одним із подружжя іншому з подружжя не заборонений законом. Оскільки договір укладено між подружжям щодо частки майна, яке перебувало у їхній спільній власності, то обраний вид безвідплатного договору із передачі майнового права, як то договору дарування, який має безоплатний характер, цілком обґрунтований. Уклавши договір дарування, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вчинили тим самим дію, спрямовану на набуття ОСОБА_2 цивільних прав та обов`язків власника щодо 1/2 частини нерухомого майна та, відповідно, на припинення цивільних прав і обов`язків ОСОБА_1 , як власника щодо переданої ним у власність ОСОБА_2 1/2 частини нерухомого майна.

Постановою Одеського апеляційного суду від 16 січня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним договір дарування, укладений 13 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 , з іншої сторони, яким ОСОБА_2 прийняла у дар нерухоме майно, реєстраційний номер 19473559, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а/с 32 ).

На підставі даного рішення (постанови Одеського апеляційного суду від 16.01.2020 року) державним реєстратором Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області Бардаковим Є.В. скасовано запис про право власності на спірне майно ОСОБА_2 за №36481918 (індексний номер рішення 52220641 від 13.05.2020 року 16:47:12) та внесено запис про право власності ОСОБА_1 за №36382017 (індексний номер рішення 52220641 від 13.05.2020 року 16:33:04).

У подальшому на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. 25.08.2020 року за реєстраційним номером 7631 за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на зазначену частку квартири (рішення про державну реєстрацію: індексний номер 53751149 від 25.08.2020 року 18:18:18) ( а/с 16 ).

Постановою Верховного Суду від 26.08.2020 року касаційні скарги представника ОСОБА_2 були задоволені та скасована постанова Одеського апеляційного суду від 16 січня 2020 року із залишенням у силі рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2018 року (а/с 40).

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про поворот виконання постанови Одеського апеляційного суду від 16.01.2020 року та поновлення у Державному реєстрі речових прав права власності ОСОБА_2 на спірну частку, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28.10.2020 року заява була задоволена, однак постановою Одеського апеляційного суду від 13.04.2021 року ухвала суду першої інстанції була скасована та у задоволені заяви про поворот виконання рішення суду відмовлено у зв`язку із наявністю державної реєстрації права власності на даний об`єкт нерухомості третій особи, що унеможливлює поворот виконання, без порушення прав нового власника.

У судовому засіданні в суді першої інстанції сторонами було визнано факт постійного проживання у спірної квартири позивачці та факт не проживання у даної квартирі відповідача.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з наступних обставин:

1. Факт державної реєстрації за позивачкою права власності спірної частки квартири на підставі правочину договору дарування від 13.10.2008 року, який згідно постанови Верховного Суду від 26.08.2020 року визнаний дійсним, підтверджує її право власності на даний об`єкт нерухомості.

2. Факт скасування постанови Одеського апеляційного суду від 16.01.2020 року на підставі якої була скасована державна реєстрація позивачки та зареєстровано право власності за ОСОБА_1 є підставою для встановлення відсутності волі власника на відчуження майна. В даному випадку судом враховується правова позиція Верховного Суду, яка викладена у постанові Великої палати Верховного Суду (ВП ВС) від 05.12.18 року по справі №522/2202/15-ц: «ВП ВС погодилася з висновком ВСУ, висловленим у постанові від 24.06.15 року у справі №6-251 цс15 про те, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею».

3. Сам факт державної реєстрації майна яке належить позивачці за іншою особою є фактом порушення права володіння та витребування такого майна є ефективним способом захисту порушеного права. В даному випадку судом враховується наступні правові позиції Верховного Суду: «володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку, а також «особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння)» (постанова ВП ВС, 04.07.18, справа №653/1096/16-ц).

4. Придбання права власності ОСОБА_3 на спірний об`єкт нерухомості за договором дарування визначає безоплатність набуття такого права, а тому у відповідності до вимог ч.3 ст. 388 ЦК передбачає можливість витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

5. Судом також враховується, що «власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова ВП ВС, 14.11.18 року, справа №183/1617/16).

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження №6-2407цс15)).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року (провадження №6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно із ч.1 ст. 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої вказаної статті).

Таким є й висновок Верховного Суду у постанові від 21.10.2021 року у справі №332/3796/19.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Витребування спірного майна на користь позивача у цій справі містить легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки її з порушенням вимог закону було позбавлено права на спадкове майно. Позивачка діє з легітимною метою для задоволення власних інтересів, передбачених нормами матеріального права з метою відновлення свого порушеного права на належне їй спадкове майно.

Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 21.10.2021 року у справі №332/3796/19.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами та висновків суду не спростовують.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Також у судовому засіданні 03.02.2022 року представником ОСОБА_2 було подано заяву про стягнення судових витрат.

На підтвердження понесених судових витрат представником позивача подано наступні докази: Додаткова угода №2 до договору №37 про надання правової допомоги, рахунок-фактура №91 від 30.11.2021 року, акт прийому-передачі наданих послуг, виписка з карткового рахунку.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У статті 137 ЦПК визначені витрати на професійну правничу допомогу: 1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА:

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.06.2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_1 , про витребування майна від добросовісного набувача- залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати з оплати професійної правничої допомоги у сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14 лютого 2022 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова