ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2858/22 Справа № 201/6354/21 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної компенсації за користування часткою спільного майна, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з уточненим, 07 вересня 2021 року, позовом до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної компенсації за користування часткою спільного майна, мотивуючи тим, що вони є співвласниками домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 , яке успадкували після смерті своєї матері. Кожній з них належить по 1/3 частині домоволодіння.

Зазначали, що фактично відповідач користується належною їм часткою домоволодіння. Вона знесла перестінок у спірній частині будинку і зайняла весь будинок.

Вказували, що пропонували ОСОБА_3 здійснити розподіл спадкового майна в натурі, зверталися до суду з відповідним позовом, однак рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 березня 2021 року в задоволенні позову про виділення майна в натурі та визначення порядку користування домоволодінням та земельною ділянкою відмовлено.

Посилаючись на те, що згідно висновку, наданого в рамках вказаної вище справи, вартість спірного майна становила 490 587,71 грн., тобто вартість частки кожної з них становить 245 293,85 грн., пропозицію викупити їх долі, залишено без реагування, а тому просили суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рахунок 1/3 спадкової частки будинку АДРЕСА_1 компенсацію її вартості у сумі 245 293,85 грн. кожній.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав оцінку у повному обсязі тому, що вони є власниками спірного домоволодіння та не мають змоги ним користуватися. Суд позбавив їх права на спадок та права на компенсацію вартості частки спірного майна.

01 лютого 2022 року відповідач надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказувала про те, що суду надано висновки експертизи по іншому питанню та вона не може бути взята до уваги.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що сторони по справі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власницями 2/9 частин домоволодіння кожна, розташованого в АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтв про право на спадину за законом, виданих державним нотаріусом Першої ДДНК Заносієнко Н.М. 16 жовтня 2012 року у спадковій справі №205/2012 (а.с.17,19,21).

Право власності на 2/9 частини за кожною зі сторін було зареєстровано, що підтверджується витягами про державну реєстрацію прав від 26 грудня 2012 року, виданих КП «ДМБТІ» ДМР (а.с.18,20,22).

Крім того, відповідачка ОСОБА_3 є власницею 1/3 частини домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу 1/3 частини домоволодіння, укладеного з ОСОБА_4 (а.с.100), та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим 26 серпня 2008 року КП «ДМБТІ» ДМР (а.с.101).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 березня 2021 року по цивільній справі №201/8794/16-ц в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділення майна в натурі, визначення порядку користування домоволодінням і земельною ділянкою було відмовлено (а.с.60-67). Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 19 квітня 2021 року.

В рамках даної цивільної справи, 21 вересня 2020 року був наданий висновок експерта за результатами оціночно-будівельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №450/451/452/453-20 (а.с.29-59).

У вступній частині висновку зазначені питання, які були поставлені судом під час призначення судової експертизи, а саме: чи можливо виділити у користування спільну часткову власність, розташовану по АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , за варіантом запропонованим позивачами, а саме: виділити в загальне користування земельну ділянку площею 1 940 кв.м сторонам з урахуванням їх часток права власності у спільному майні співвласників, встановлених правовстановлюючими документами, що знаходяться в матеріалах цивільної справи. Якщо ні, то який є інший варіант (варіанти) виділення в користування: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільної часткової власності та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 , з урахуванням їх часток права власності у спільному майні співвласників, встановлених правовстановлюючими документами, що знаходяться в матеріалах цивільної справи? Які є варіанти порядку користування частиною домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , між рівноправними користувачами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .?; Чи можливо означену частину домоволодіння залишити цим користувачам у спільне користування? (а.с.29-30).

Позивачі та їх представник наполягали, що вартість частин, належних позивачкам на праві власності, в домоволодінні становить 490 587,71 грн., що підтверджується висновком судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи (а.с.52).

Відповідач заперечувала проти такої вартості, посилаючись на те, що до заявленої позивачами суми 490 587,71 грн. увійшла і вартість частин споруд, які належать їй на праві власності та не входять до 2/3 частин домоволодіння, яке сторони успадкували після смерті матері.

Під час розгляду даної цивільної справи (в підготовчому засіданні) представник позивачів - адвокат Тимошенко Ю.Б. та самі позивачі зазначали, що всі докази у справі подані (а.с.120).

Отже, жодна зі сторін у справі під час підготовчого засідання не заявила клопотання про призначення у справі судової експертизи щодо визначення ринкової вартості 2/9 частин домоволодіння, які згідно правовстановлюючих документів (свідоцтва про право на спадщину та витягу про реєстрацію права власності) належать на праві власності позивачкам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Залишаючи без задоволення позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими. Виходив з того, що позивачами не надано доказів дійсної вартості нерухомого майна та власне вартості майна відповідно до часток кожного з позивачів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Інститут права спільної власності характеризується множинністю суб`єктів та єдністю об`єкта. Він оформлює відносини з приводу приналежності майна (речі) одночасно кільком особам - суб`єктам відносин власності (співвласникам). Причому відносини спільної власності можуть виникати між будь-якими суб`єктами права власності - фізичними, юридичними особами, державою, територіальними громадами тощо. Суб`єкти права спільної власності, як і будь-який власник, на свій розсуд володіють, користуються і розпоряджаються належним їм майном, але правомочності володіння, користування і розпорядження даним майном вони здійснюють сумісно.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі №442/7505/14-ц (провадження №61-4536св18) зроблено висновок, що «частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна».

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Згідно з частиною першою, другою статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Отже, стаття 365 ЦК України регулює випадки, коли позивач, співвласник майна, має на меті позбавлення права власності на частку майна інших співвласників, відповідачів у справі.

Випадки, коли співвласник майна має намір припинити права стосовно належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються статтею 364 ЦК України.

При вирішенні справи необхідно враховувати загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду необхідно ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки (постанова Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі №6-4цс14).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Положеннями статей 15,16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76,77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Позивачами не доведено заявлених позовних вимог.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, №63566/00,§23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Деркач Н.М.

Куценко Т.Р.