Справа № 509/608/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року суддя Овідіопольського районного суду Одеської області Жижка О.В., розглянувши матеріали цивільної справи в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту, що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2022 року заявник ОСОБА_1 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області із вищевказаною заявою, в якій просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт належності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Новокузьминка Железинського району Павлодарської області, до німецької національності.

В обґрунтування заявлених вимог заявник зазначив, що заявник ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Новокузьминка Железинського району Павлодарської області, є донькою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії НОМЕР_1 , видане 18.12.1953 року в с. Новокузьминка Новокузьминсьої сільської ради Михайлівського району, актовий запис № 57. У графі національність матері, вказано що вона за національністю рос. мовою «немка», тобто «німкеня» українською мовою. 03.02.1975 року вона вступила у шлюб з ОСОБА_8 , що зареєстрований Казахстанською сільською радою Железинського району Павлодарської області і змінила прізвище з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 ». ІНФОРМАЦІЯ_2 у неї народився син ОСОБА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_3 . В даний час, вона зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_4 її мати ОСОБА_11 померла. За життя, мати себе ідентифікувала себе німкенею і виховувала заявницю в традиціях німецького народу. Заявниця теж себе ідентифікує за походженням до німецької національності та вважає себе німкенею. Заявниця бажає впорядкувати свої документи щодо власної національної ідентифікації, тобто належності до німецької національності.

Суддя, розглянувши матеріали справи, дійшов висновку про відмову у відкриття провадження у справі виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Частиною 1ст. 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно ч.1 ст. 315 ЦПК України, якою передбачено перелік категорій справ, які розглядає суд про встановлення фактів, що мають юридичне значення, справи за заявами про встановлення факту належності до певної національності у визначеному переліку відсутні.

Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо за законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Вказана норма не передбачає можливості розгляду у порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений у ч. 1 ст.315ЦПК України перелік справ, не є вичерпним, проте за змістом вищенаведених норм процесуального права суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника певні правові наслідки.

Виходячи з викладеного, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них повинні залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право; заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, що засвідчує факт, що має юридичне значення; чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Отже, згідно зі ст. 293, ч. 2 ст. 315 ЦПК України для встановлення факту необхідна наявність певних умов, зокрема, встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Згідно з п. 1.15 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793 (далі - Правила), відмова органів державної реєстрації актів цивільного стану у внесенні змін до актових записів цивільного стану, їх поновленні та анулюванні може бути оскаржена в судовому порядку.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі ст. 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, до якої відноситься і право визначати свою національність.

Згідно зі ст. 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Однак, на підставі Указу Президента України №70/99 від 27січня 1999 року втратив чинність Указ Президента України від 31 грудня 1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності», і з того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи.

Виходячи із змісту Закону України «Про національні меншини в Україні», який проголошує рівність політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод громадян України, незалежно від їх національного походження, та враховуючи, що за чинним українським законодавством жодний документ, що посвідчує особу громадянина, його національності не визначає, факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а тому, цей факт не може бути встановлений в судовому порядку.

Зазначене викладено в узагальненні Верховного Суду України «Судова практика огляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року, в п.п.11 п. 4 якого зазначено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо належності особи до певної національності.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження на підставі ст. 186 ЦПК України.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25.06.2018 у справі № 755/11048/17.

Таким чином, факт належності особи до певної національності не може бути встановлений в судовому порядку, оскільки відповідно до положень ст.315 ЦПК України не належить до юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи.

Вищевказане узгоджується з постановою Великої палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року по справі №398/4017/18.

Згідно положення п.1 ч.1ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на вищевикладене та, встановивши, що заявник звернувся до суду із заявою, яка не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, наявні підстави для відмови у відкритті провадження за вказаною заявою.

Керуючись ст.ст. 186, 258-261, 315, 352-354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі в 15-денний строк апеляційної скарги з дня її проголошення.

Суддя О.В. Жижка