Провадження № 22-ц/4808/329/22
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 01 грудня 2021 року під головуванням судді Мелещенко Л.В. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, (далі - ГУ ДКС України в Івано-Франківській області) Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) про відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовував тим, щорішенням Івано-Франківського міського суду від 26.11.2019 у справі за його позовом до Департаменту патрульної поліції, ДКС України про відшкодування моральної шкоди стягнуто з ДКС України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 2 000,00 грн моральної шкоди. Рішення суду набрало законної сили 27.12.2019 і 16.01.2020 Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області видано виконавчий лист у цій справі.

Позивач 23.01.2020 звернувся до ДКС України з заявою про виконання цього рішення суду на підставі виконавчого листа від 16.01.2020. У відповідь на його заяву повідомлено, що документи для виконання направлені до ГУ ДКС України в Івано-Франківській області.

Згодом він звернувся до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області з заявою-повідомленням від 21.04.2020 про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудового розслідування про злочин, передбачений ч. 2 ст. 382 КК України. На вказану заяву він отримав відповідь про те, що його звернення зареєстровано у Журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинення правопорушення та інші події.

Ним оскаржено до Івано-Франківського міського суду бездіяльність т.в.о. начальника Івано-Франківського відділу поліції ГУ НП в Івано-Франківській області про відмову внести відомості до ЄРДР про злочин, передбачений ч. 2 ст. 382 КК України, керівником Івано-Франківського казначейства. Івано-Франківським міським судом ухвалою від 24.07.2020 скаргу задоволено. Зобов`язано уповноважену особу ГУ НП в Івано-Франківській області внести до ЄРДР відомості, згідно поданої ним 21.04.2020 заяви щодо можливого кримінального правопорушення. Оскільки ГУ ДКС України в Івано-Франківській області не виконало рішення суду, тому завдало йому моральної шкоди. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» ДКС України мала зобов`язати Івано-Франківське ГУ ДКС та її посадову особу виконати рішення суду від 26.11.2019.

Його моральні страждання полягають у тому, що бездіяльність керівника Івано-Франківського казначейства знайшли відображення у його свідомості у формі відчуття (фізичні страждання) і уявлення (моральні страждання) та викликали певну психічну реакцію, зокрема, переживання, змістом якого є страх, сором, приниження та інший несприятливий у психічному аспекті стан. Неправомірна бездіяльність керівника Івано-Франківського казначейства викликала у нього моральні страждання, що спричинило ушкодження здоров`я, приниження честі, гідності, репутації, порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення спілкування з оточуючими людьми.

Посилаючись на вищезазначене та те, що розмір моральної шкоди ним оцінено виходячи з норм ч. 1 та пп. 5 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду у розмірі 140 133,33 грн за бездіяльність Івано-Франківського казначейства.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ГУ ДКС України в Івано-Франківській області, ДКС України про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що невиконання рішення суду є порушенням ст.129-1 Конституції України, керівник ГУ ДКС України в Івано-Франківській області порушила ч. 2 ст. 382 КК України та норми міжнародного права і він звернувся до суду із скаргою на бездіяльність керівника Івано-Франківського відділу поліції ГУ НП в Івано-Франківській області про відмову внести відомості до ЄРДР про злочин, передбачений ч. 2 ст. 382 КК України.

Вказує, що моральна шкода - це фізичні чи моральні страждання, а його страждання полягають в тому, що бездіяльність керівника Івано-Франківського казначейства знайшли відображення в його свідомості в формі відчуття (фізичні страждання) і уявлення (моральні страждання) та викликали певну психічну реакцію. Зокрема переживання, змістом якого є його страх, сором, приниження та інший несприятливий у психічному аспекті стан. Неправомірна бездіяльність керівника Івано-Франківського казначейства викликала в нього моральні страждання, що спричинило ушкодження здоров`я, оскільки чинне законодавство визначає здоров`я як стан повного фізичного, душевного й соціального благополуччя.

Він отримав моральну шкоду, а це втрати немайнового характеру, що виникли внаслідок душевних, психічних страждань, заподіяних порушенням законних прав неправомірною бездіяльністю керівника Івано-Франківського казначейства, що призвели до приниження честі, гідності, репутації, ушкодження здоров`я, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного суспільного життя, порушення спілкування із оточуючими людьми, вимушених змін або обмежень у виборі активної діяльності, звичайного кола спілкування та інших негативних наслідків.

Вважає, що за заподіяну йому моральну шкоду має відповідати Івано-Франківське казначейство і суд має покласти на таке невигідні майнові наслідки, пов`язані із застосуванням санкцій у грошовій формі на його користь.

При цьому, склад правопорушення, за наявності якого настає відповідальність за заподіяну йому моральну шкоду, обґрунтовує наступним.

Вказує, що згідно закону моральна шкода вважається заподіяною внаслідок порушення його конституційних прав, якщо Івано-Франківським казначейством не доведено інше, а також, якщо рішення суду від 26.11.19 і надалі не виконується більше року. Протиправність діяння полягає в невиконанні Івано-Франківським казначейством своїх обов`язків щодо забезпечення його законних конституційних прав та невиконання рішення суду. Причинний зв`язок між протиправною бездіяльністю Івано-Франківського казначейства та моральною шкодою полягає в тому, що саме невиконання рішення суду спричинило настання моральної шкоди у вигляді моральних страждань. У випадку порушення деліктного зобов`язання цивільне законодавство передбачає презумпцію вини правопорушника, тому він не повинен доводити наявність вини керівника Івано-Франківського казначейства, яка презюмується. При цьому, виконати рішення суду Івано-Франківське казначейство зобов`язувала ДКС України листом про те, що його документи для виконання направлено у ГУ ДКС України в Івано-Франківській області.

Суд першої інстанції при розгляді справи не застосував Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та практику Європейського суду з прав людини.

Щодо розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, посилається на оцінку такого виходячи з ідентичних обґрунтувань, що містяться в позовній заяві.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі і стягнути з Державного бюджету через ДКС України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду у розмірі 140 133,33 грн.

Учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 26.11.2019, яке набрало законної сили 27.12.2019, позов ОСОБА_1 до ДПП, ДКС України про відшкодування моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з ДКС України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000,00 грн (а.с.17-25).

На підставі вказаного рішення Івано-Франківським міським судом 16.01.2020 видано виконавчий лист (а.с. 158-160), що не заперечується сторонами, та 23.01.2020 ОСОБА_1 з посиланням на Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ звернувся до ДКС України з заявою про виконання цього рішення Івано-Франківського міського суду про стягнення з ДКС України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000,00 грн (а.с. 26-27).

ОСОБА_1 21.04.2020 звернувся до ГУ НП в Івано-Франківській області з заявою-повідомленням про внесення відомостей до ЄРДР про злочин, передбачений ч. 2 ст. 382 Кримінального кодексу України (невиконання судового рішення службовою особою керівником казначейства Смачило В.С.) (а.с. 28-30).

На вказану заяву 29.05.2020 року позивач отримав відповідь про те, що його звернення зареєстровано у Журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинення правопорушення та інші події за № 14908 від 28.04.2020 та розглянуто відповідно до Закону України «Про звернення громадян» (а.с.31).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24.07.2020 скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, задоволено, зобов`язано уповноважену особу ГУ НП в Івано-Франківській області внести до ЄРДР відомості, згідно поданої 21.04.2020 заяви ОСОБА_1 щодо можливого кримінального правопорушення (а.с. 32-34).

ДКС України 18.06.2021 здійснено виплату коштів ОСОБА_1 в сумі 2 000,00 грн за виконавчим листом, виданим на виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 26.11.2019 у цивільній справі за його позовом до ДПП, ДКС України про відшкодування моральної шкоди, яким стягнуто з ДКС України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000,00 грн (а.с.158-160).

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Виходячи з приписів ст. 55, 129 Конституції України, застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1, 2 та 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що кошти на виконання рішення суду від 26.11.2019 сплачені позивачу. Позивач, обґрунтовуючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, посилається на те, що таку шкоду йому завдано неправомірними діями відповідача, проте ним не надано суду належних та допустимих доказів такої протиправної поведінки відповідачів, яка є необхідною умовою відповідальності за заподіяну моральну шкоду. Відсутність такої протиправної поведінки відповідачів не може бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки наявність протиправності є необхідною умовою відповідальності за заподіяну моральну шкоду.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Вимоги ст. 1167 ЦК України визначають, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, коли така відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом завдання шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Предметом доказування у такій справі є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є завдана шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України.

Підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Водночас Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 25 квітня 2019 року в справі №818/1429/17, від 27 червня 2019 року в справі №825/1030/17, від 12 листопада 2019 року в справі №818/1393/17, від 18 листопада 2019 року в справі №820/5044/18, від 28 листопада 2019 року в справі №826/27549/15, від 28 лютого 2020 року в справі №804/2593/17, від 18 червня 2020 року в справі №339/183/16-а, від 02 вересня 2020 року в справі №1340/4056/18, від 24 вересня 2020 року в справі №1.380.2019.001368, від 18 лютого 2021 року в справі №420/7423/19 та від 25 березня 2021 року в справі №520/4577/19, указував на те, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «ImmobiliareSaffi» проти Італії", заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

При цьому держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine), № 60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), № 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), № 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

Європейський Суд з прав людини також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, пп. 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», № 21071/05, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення у справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року, п. 100).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку органів державної влади прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначає Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року №45) (Далі по тексту - Порядок № 845).

Відповідно до п. 3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Міністерства фінансів, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань).

Згідно п. 35 Порядку № 845 Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): 1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 36 Порядку № 845 у разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду.

Орган Казначейства повідомляє зазначеному органу протягом п`яти робочих днів після надходження документів про їх надходження.

Згідно п. 37 Порядку № 845 орган прокуратури та орган державної влади, зазначені у пункті 36 цього Порядку, подають протягом 15 робочих днів органові Казначейства документи (відомості), що можуть бути підставою для зупинення безспірного списання коштів державного бюджету і їх перерахування на рахунок стягувача.

Після закінчення такого строку орган Казначейства надсилає протягом п`яти робочих днів до Казначейства зазначені документи (відомості).

Відповідно до п. 38, 39 Порядку № 845 для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

У разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом одного місяця з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету.

Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України або рішенням про виділення коштів з резервного фонду державного бюджету.

Відповідно до абзацу другого пп. 1 п. 9 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється ДКС України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина 2 статті 19 Конституції України).

Згідно ч. 2 ст. 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір та цільове спрямування цих видатків.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач звернувся із заявою про виконання судового рішення не до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду, а безпосередньо до ДКС України, тому останнє з метою дотримання вимог Порядку № 845 направило 31.01.2020 листом № 5-08- 08/2237 до ГУ ДКС України в Івано-Франківській області подану заяву з додатками для здійснення заходів передбачених п. 36 Порядку.

Тобто документи були направлені на адресу Головного управління Казначейства не для виконання, а тільки для вчинення дій передбачених п 36-37 Порядку № 845.

ГУ ДКС України в Івано-Франківській області вчинило всі передбачені Порядком дії та листом від 03.03.2020 № 13-09-08/693 направлено для виконання до ДКС України виконавчий лист Івано-Франківського міського суду по справі № 344/15690/19 з додатками.

Такі доводи також зазначені у письмовому поясненні представника ДКС України, яке надане апеляційному суду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги, позивач посилається на невиконання ГУ ДКС України в Івано-Франківській області своїх обов`язків щодо забезпечення його законних конституційних прав та невиконання рішення суду, а також протиправність бездіяльності керівника останнього.

При цьому, відповідно до вимог законодавства, саме ДКС України виконує рішення судів про здійснення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам.

Судом встановлено відповідність дій ГУ ДКС України в Івано-Франківській області вимогам п. 36, 37 Порядку № 845 та вчинення таких у строки, визначені таким.

Законами України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено на 2020 рік за кодом програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 3504030 (КПКВК 3504030) 50,00 млн. грн та на 2021 рік 150 млн. грн для виконання рішень судів про стягнення моральної та матеріальної шкоди.

Відповідно до пояснень представника ДКС України на день подачі заяви позивачем про виконання виконавчого листа Івано-Франківського міського суду у справі № 344/15690/19 в ДКС України за КПКВ 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» обліковувалось на виконанні значна кількість виконавчих документів цієї категорії справ, зокрема станом на 27.12.2019 на виконанні знаходилося 350 судових рішень на суму 169 132,2 тис. грн, станом на 29.01.2020 - 390 судових рішень на суму 177 290,6 тис. грн. Лише після виконання виконавчих документів, що надійшли раніше зазначеного виконавчого листа, Казначейство мало змогу виконати рішення по справі № 344/15690/19. При цьому, виконання рішення поза чергою є неможливим, оскільки це призведе до перевищення повноважень працівників Казначейства та порушення принципу рівності стягувачів перед законом, адже будуть порушені права осіб, які подали виконавчі листи до Казначейства раніше, ніж позивач. Також, законодавством України не передбачено будь-яких виключень, які можуть вплинути на зміну черговості при виконанні виконавчих документів у таких категоріях справ.

Також Казначейство, відповідно до наданих повноважень, не має права законодавчої ініціативи, а також не має можливості встановлювати або змінювати бюджетні призначення.

Як встановлено судом, в Законі України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» по програмі КПКВК 3504030 визначено видатки в сумі 50,00 млн. грн, що не дозволяло ДКС України здійснити у 2020 році погашення заборгованості за рахунок Програми за всіма рішеннями судів.

На виконання вимог пункту 39 Порядку № 845 ДКС України листами від 27.12.2019 № 5-05-05/23637, від 30.01.2020 № 5-05-1-05/2200 подавало до Міністерства фінансів України пропозиції щодо збільшення бюджетних призначень за програмою КПКВК 3504030.

Верховний Суд при розгляді справи № 120/4766/21-а, провадження № К/9901/33142/21, вказав, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на виконання вимог пункту 39 Порядку № 845 Казначейство листами від 19 березня 2021 року № 5-05-05/5910, від 12 квітня 2021 року № 5-05-1-05/7746, від 19 лютого 2021 року № 5-05-1-05/4004, від 04 січня 2021 року № 5-05-1- 05/146, від 02 жовтня 2020 року № 5-05-1-05/17340 подавало до Міністерства фінансів України пропозиції щодо збільшення бюджетних призначень за програмою КПКВК 3504030. На листи Казначейства щодо збільшення видатків на виконання бюджетної програми КПКВК 3504030 Міністерством фінансів України надано відповідь, у якій зазначено, що питання збільшення бюджетних призначень Казначейству для виконання судових рішень може бути розглянуто у разі внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік та, виходячи з можливостей дохідної частини державного бюджету.

У цій справі відповідачем також надано суду докази про надіслання ним до Міністерства фінансів України пропозицій щодо необхідності внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України» протягом одного місяця з дня надходження виконавчого документу у справі № 344/15690/19 у зв`язку з неможливістю здійснення безспірного списання коштів через їх недостатність.

Отже, відповідачем надано належні докази про направлення до Міністерства фінансів України вищезазначених листів у строк передбачений пунктом 39 Порядку № 845 і такі дії є підставою вважати про відсутність протиправної бездіяльності з боку ДКС України.

Відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність наявності складу цивільного правопорушення, необхідного для відшкодування моральної шкоди.

Отже, зважаючи на те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, колегія суддів погоджується з висновками судів першої інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову і вважає такий висновок правильним і обґрунтованим. Також колегія суддів враховує повне фактичне виконання рішення суду на користь позивач та вважає, що таке не було надмірно тривалим відповідно до встановлених судом обставин справи, зокрема і звернення позивача із заявою про виконання виконавчого листа до ДКС України не у відповідності до вимог Порядку № 845.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 01 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин