ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/304/22 Справа № 182/5012/20 Категорія 48 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Заворотньому К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного сумісного майна, вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що у березні 2015 року він зустрів свою однокласницю ОСОБА_2 та вони почали зустрічатися. З 01 вересня 2015 року вони стали проживати однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 . Також з ними проживала донька відповідача ОСОБА_3 , 2006 року народження. У травні 2016 року вони переїхали проживати до його матері за адресою: АДРЕСА_2 . За цей період між ними склались усталені відносини, що притаманні подружжю: вони вели спільний бюджет, піклувались один про одного як подружжя, вели спільне господарство, мали друзів, з якими дружили сім`ями, святкували дні народження, як свої, так і доньки відповідача ОСОБА_3 , а також інші свята. Отже в них склались характерні для шлюбних стосунків права та обов`язки, кожен з них матеріально та своєю працею вносив свій внесок в сім`ю. Разом з відповідачем вони займались продажем продуктових товарів. Всі їх друзі, знайомі, рідні сприймали їх та відносились до них як до чоловіка та дружини. Реєструвати шлюб вони не поспішали, оскільки в той період часу у цьому не було потреби. Маючи серйозні наміри на майбутнє з відповідачем вони прийняли рішення придбати будинок біля будинку його матері. Для придбання будинку за час спільного проживання робили заощадження. Також у нього був автомобіль ВАЗ 2104, 1989 року випуску, який він продав у лютому 2016 року за 1800 доларів США, кошти від продажу автомобіля також були залучені на придбання будинку. 15 березня 2016 року у приватного нотаріуса Новикова І.П. оформили договір купівлі-продажу буд. АДРЕСА_3 . Будинок вони придбали за 80000 грн. за їх спільні кошти. Після придбання будинку за спільні кошти вони почали робити у будинку ремонт. У грудні 2017 року, по закінченню ремонту вони з відповідачем та її донькою переїхали до будинку та стали в ньому всі разом проживати. 22 серпня 2020 року в будинку була прописана його донька ОСОБА_4 , 2003 року народження, а 21 серпня 2018 року він знявся з реєстрації у будинку матері за адресою АДРЕСА_2 та зареєструвався в будинку по АДРЕСА_3 . З січня 2019 року він почав їздити на заробітки ОСОБА_5 . Відповідач приїздила до нього у травні 2019 року в Чехію, де вони разом відпочивали. Також вони разом відпочивали у його доньки в Італії в липні 2019 року. Після чергового повернення із заробітків у червні 2020 року відповідач нічого не пояснюючи не впустила його в будинок, забрала в нього ключі від вхідних дверей та стала перешкоджати йому користуватись їх спільною сумісною даністю. Також відповідач звернулась до поліції із заявою, що нібито він вимагає від неї гроші у сумі 6000 доларів США. На прохання впустити його до будинку відповідач не реагує.

Оскільки у період з вересня 2015 року до 03 червня 2020 року він з відповідачем не перебував у будь-якому іншому шлюбі, проживали однією сім`єю, між ними склались усталені відносини, які притаманні подружжю, вели сумісне господарство, придбавали речі, житло, він вважає, що буд. АДРЕСА_3 є їх спільною сумісною власністю незважаючи на те, що будинок був зареєстрований на ім`я відповідача. Таким чином, він має право на 1/2 частину спільного майна подружжя, ринкова вартість якого становить 133000 грн. Усі його спроби вирішити з відповідачем питання користування спільним будинком виявились марними, відповідач відмовляється ділити будинок, чим порушує його права як співвласника будинку, у зв`язку з чим він вимушений звернутись з цим позовом до суду.

Позивач просив встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між ним та ОСОБА_2 у період з 01 вересня 2015 року до 03 червня 2020 року, визнати спільною сумісною власністю подружжя буд. АДРЕСА_3 , поділити спільне сумісне майно та визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими прибудовами за адресою: АДРЕСА_3 , вселити його в цей будинок.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позивачем іхнього спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без укладення шлюбу, а також ведення з нею у заявлений період спільного господарства, наявності спільного бюджету та проведення спільних витрат. придбання нерухомого майна в інтересах сім`ї, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є необгрунтованим, оскільки воно ухвалене без з`ясування дійсних обставин справи. Судом безпідставно не взято до уваги показання свідків з боку позивача, а також інші письмові докази, що мають значення для справи. Натомість рішення суду побудоване на підставі доказів, наданих відповідачем. Докази та доводи позивача взагалі не були враховані при винесенні рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо володіння та користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_3 , який на думку позивача є їх з відповідачем спільною сумісною власністю, оскільки вони у період з 01 вересня 2015 року по 03 червня 2020 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

На даний час ОСОБА_2 зареєстрована та мешкає за адресою АДРЕСА_3 . ОСОБА_1 зареєстрований за цією ж адресою з 21 серпня 2018 року та по теперішній час, однак фактично проживає за адресою в АДРЕСА_2 у будинку, який належить його матері (а.с. 7, 8).

15 березня 2016 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 1/5 частину житлового будинку АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Новиковим І.М., реєстраційний номер 227 (а.с. 9-10, 56-57).

В той же день, 15 березня 2016 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на інші 4/5 частини житлового будинку АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Новиковим І.М., реєстраційний номер 224 (а.с. 9-10, 54-55).

Відповідно до Акту, затвердженого головою ОСББ №91 Ткаченко Ю.А. від 22 вересня 2020 року, ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3 , проживали без реєстрації за адресою в АДРЕСА_1 у період з жовтня 2011 року по 06 червня 2016 року, інші особи не проживали (а.с.58).

За змістом Акту від 17 листопада 2020 року, затвердженого керівником ОСББ №91 Федатовим І.В., за адресою АДРЕСА_1 проживали ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 01 вересня 2015 року по травень 2016 року (а.с.79)

Відповідно до Акту від 28 січня 2021 року, затвердженого керівником ОСББ №91 Федатовим І.В., ОСОБА_6 , Ткаченко Ю.А. підписали Акт від 17 листопада 2020 року про спільне проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у вказаний період зі слів ОСОБА_1 , але підтвердити особисто цього не можуть та свідками щодо цього акту у суді не будуть (а.с.100).

Доказів того, що станом на 15 березня 2016 року ОСОБА_1 мав в наявності грошові кошти на придбання будинку за вишевказаною адресою, які в подальшому передав ОСОБА_2 матеріали справи не містять, як і не містять доказів про проведення ремонтних робіт за рахунок ОСОБА_1 в належному відповідачу ОСОБА_2 житловому будинку. Докази на підтвердження доходів, отриманих позивачем у вказаний період, відсутні.

10 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до поліції про його вселення до будинку АДРЕСА_3 (а.с.14) посилаючись на вчинення з боку ОСОБА_2 йому перешкод.

За поясненнями відповідача, позивач добровільно зібрав речі та поїхав жити до своїх друзів в село Маринопіль ще в березні 2020 року через те, що в березні 2020 року з Польщі повернувся її син з дружиною і став проживати в будинку. Зазначені обставини позивачем будь-якими доказами не спростовано.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення. Глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Суд першої інстанції, дослідивши та надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам, обґрунтовано зазначив, що ОСОБА_1 не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що між ним та ОСОБА_2 під час їх спільного проживання з вересня 2015 року по травень 2016 року склалися усталені стосунки, що притаманні сім`ї, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та мали взаємні права та обов`язки. Обставини, про які зазначав позивач, а саме факт перебування з відповідачем у близьких стосунках як чоловіка та жінки, самі по собі не доводять ведення сторонами спільного господарства, наявність спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, існування усталених відносин, притаманних подружжю, а тому суд дійшов правильного висновку про недоведеність ним позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу, та визнання житлового будинку спільною сумісною власністю з подальшим до нього вселенням.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд необґрунтовано відмовив у встановленні факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, піддягають відхиленню, оскільки тягар доказування покладається саме на позивача, суд має встановити наявність належних та допустимих доказів, що підтверджують обставини, викладені у позові. Однак показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною та достатньою підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у розумінні положень статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення було залишено поза увагою той факт, що ОСОБА_2 з травня 2012 року припинила свою підприємницьку діяльність та на момент придбання будинку мала частину грошових коштів в наявності, не заслуговують на увагу, оскільки правильності висновків суду не спростовують, та не може свідчити про відсутність у останньої інших джерел доходів, достатніх для придбання нерухомого майна.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що на ремонтні роботи в придбаному відповідачем будинку були витрачені грошові кошти ОСОБА_1 , колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки зазначені обставини справи були предметом судового розгляду у суді першої інстанції, отримали відповідну правову оцінку та повторного правового аналізу не потребують.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції, здійснивши належну правову оцінку наявних в матеріалах справи доказів, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, тому рішення суду підлягає залишенню без змін.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова