ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/113/22Головуючий по 1 інстанції
Справа № 695/227/19 Категорія: 302010000 Середа Л.В
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

відповідачі Гельмязівська сільська рада, Приватне акціонерне товариство «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство»;

особи, які подали апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

розглянувши у порядку письмового позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Гельмязівської сільської ради, Приватного акціонерного товариства «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вони є подружжям та з 1990 року проживають в будинковолодінні по АДРЕСА_1 . Вказаний будинок був наданий позивачам в постійне користування Гельмязівським РТП, яким позивачі користуються більше 28 років, а тому мають намір приватизувати його.

З цією метою позивачі неодноразово звертались до керівництва ПрАТ «Гельмязівське РТП», яке лише обіцяло сприяти у вирішенні даного питання та жодних дій не вчинило. Окрім того позивачі звертались до сільської ради щодо оформлення права власності на вказаний будинок, однак, вказаний будинок на виконання Постанови КМУ №891 від 06 листопада 1995 року «Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій» у комунальну власність не передавався, а тому сільська рада позбавлена можливості передати їх у власність громадян.

Позивачі наполягають, що проживаючи у вказаному будинковолодінні, вони здійснили його ремонт та підключення до водопостачання, водовідведення та газопостачання, оплачували комунальні послуги, зберігають там всі свої особисті речі, це помешкання є для них єдиним місцем проживання, жодної заборгованості по його утриманню у них немає, отримали технічний паспорт на будинковолодіння. Позивачі володіють ним відкрито, жодних дій для приховування такого факту не вчиняють. Інших осіб, які б мали право на дане нерухоме майно, немає.

Враховуючи наведене, керуючись статтею 344 ЦК України позивачі просили суд визнати за ними за набувальною давністю право спільної сумісної власності на будинок з відповідною частиною надвірних будівель за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване тим, що позивачами не доведено всіх підстав для набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, визначених статтею 344 ЦК України, а в обраний спосіб захисту порушеного права позов задоволенню не підлягає.

Суд вказав, що протягом усього часу позивач та його сім`я не могли не знати, що будинок, в якому вони проживають був їм наданий як службове майно, воно має власника та із його власності це майно не виходило, а відповідач сплачує відповідні податки за його утримання, що стверджується доданими останнім податковими деклараціями за період з 2015-2019 роки. Також судом не здобуто жодних доказів про те, що власник відмовився від права власності на належне їм майно.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу та просять скасувати рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20 жовтня 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

У апеляційній скарзі вказують, що суд помилково оцінив докази у справі, зокрема те, що у відповідача ПрАТ «Гельмязівське РТП» відсутні правовстановлюючі документи про право власності на спірний житловий будинок. Згідно із наданої до суду копії Реєстраційного посвідчення на об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам, виданого Черкаським бюро технічної інвентаризації, нежитлові приміщення Гельмязівського РТП зареєстровано за ВАТ «Гельмязівське РТП» на підставі наказу Фонду державного майна України № 1740-ПА від 28 січня 1999 року та записано в реєстрову книгу № 1 за р. № 53, об`єкт № 66, по АДРЕСА_1 в цілому складається з нежитлових приміщень, що виключає право власності на житлові будинки.

Зазначають, що у плані приватизації Гельмязівського РТП, затвердженого заступником начальника регіонального відділення Фонду державного майна України по Черкаській області 31 липня 1996 року, вказано, що підприємство не має об`єктів щодо яких органом приватизації встановлено особливий режим приватизації та державного житлового фонду. Вважає, що Гельмязівське РТП під час приватизації майна не передало до комунальної власності об`єкти державного житлового фонду, чим порушило Постанову Кабінету Міністрів України № 891 від 06 листопада 1995 року «Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фону, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій».

Стверджують, що судом було помилково оцінено докази, надані стороною відповідача ПрАТ «Гельмязівське РТП», серед яких не було надано правовстановлюючих документів на житловий будинок, тобто, відповідачі у справі не є власниками даного майна.

Також вказують, що судом не враховано, що ПрАТ «Гельмязівське РТП» з 1997 року фактично відмовилось від управління житловим будинком та утримання майна, не у повній мірі оцінено пояснення свідків на стороні позивача, докази утримання будинку тощо.

Представник ПрАТ «Гельмязівське РТП» - адвокат Штундер Я.Г. подав відзив на апеляційну скаргу та просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20 жовтня 2021 року залишити без змін.

У відзиві вказує, що позивачами визнається, що право користування на спірне нерухоме майно було надано відповідачем ОСОБА_1 у зв`язку із його працевлаштуванням у ДП «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство». Крім того ОСОБА_3 є не просто працівником ПрАТ «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство», а і акціонером останнього.

Зазначає, що на момент надання будинку для проживання позивачі були обізнані про те, що майно перебуває на балансі ДП «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство».

Звертає увагу, що представником відповідача було надано докази, які повністю спростовують твердження позивачів про те, що спірний будинок є безхазяйним.

Стверджує, що позивачам було надано право користування спірного будинку, а відповідач, як власник майна ніс усі витрати із оплати податків та обов`язкових платежів.

Звертає увагу, що відповідно до довідки № 2555 від 03 листопада 2017 року позивач та його родина проживають за адресою: АДРЕСА_1 з 1990 року, а інформацію взято із по господарської книги 12 за 1996-2000 роки.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 прийнято на роботу до ДП «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство» на посаду інженера-енергетика, згідно із наказом № 320-к від 26 жовтня 1990 року.

Відповідно до наказу № 8 від 03 квітня 2019 року трудовий договір між ОСОБА_1 та ПрАТ «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство» розірвано за згодою сторін (ст. 36 ч. 1 КЗпП України).

Сторонами не заперечується, що у зв`язку із працевлаштуванням ОСОБА_1 було надано у користування житловий фінський будинок, у якому позивачі проживають до цього часу.

10 вересня 1996 року ДП «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство» перетворено у ВАТ «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство» на підставі наказу Фонду державного майна України № 570-АТ від 10 вересня 1996 року.

Житловий фінський будинок був включений до складу цілісного майнового комплексу об`єкта приватизації та станом на 01 червня 1996 року оцінений балансовою вартістю 106212.00 тис. карб., що підтверджується відповідною відомістю розрахунку вартості будівель, споруд і передавальних пристроїв за станом на 01 червня 1996 року

15 листопада 2001 року Черкаським бюро технічної інвентаризації було видано реєстраційне посвідчення на об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам.

Згідно з довідкою Золотоніського відділку КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 03.06.2019 року ПрАТ «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство» на підставі вказаного реєстраційного посвідчення на об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам, виданого на підставі наказу фонду державного майна України №1740-ПА від 28 січня 1999 року, зареєстрований комплекс нежитлових будівель по АДРЕСА_1 , до складу якого включені також житлові будинки Г-1, площею 81,5 кв. м. та Д-1, площею 77,5 кв.м.

Відповідно до довідок виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області від 16 квітня 2015 року №271 та від 28 липня 2015 року №514 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 звертались до сільської ради по питанню оформлення права власності на будинки, що знаходяться за адресами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 . Однак вирішення даного питання сільською радою неможливе, оскільки вказані житлові будинки не є комунальною власністю сільської ради, а остання не є розпорядником цього майна.

Як вбачається з довідки №2555 від 03 листопада 2017 року, яка видана виконкомом Гельмязівської сільської ради, позивач та його родина проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується даними по господарської книги 12 за 1996-2000 роки, особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Позивачем надано до суду технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, площею 76.6 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області від 23 липня 2018 року №67 «Про зміну поштової адреси внаслідок ідентичності» була змінена адреса вказаного будинку, однак рішенням сесії Гельмязівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області від 24 квітня 2019 року №37-12/УІІ вказане вище рішення було скасоване за зверненням ПрАТ «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство».

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зазначено, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачі на час вселення до спірного будинку знали хто є дійсним власником спірного будинку, а також те, що житло надається їм у користування у зв`язку із трудовими відносинами між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ДП «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство».

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у відповідача ПрАТ «Гельмязівське РТП» відсутні правовстановлюючі документи про право власності на спірний житловий будинок, спростовуються: реєстраційним посвідченням на об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам від 15 листопада 2001 року (т. 1 а.с. 49); довідкою КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» № 17/4 від 03 червня 2019 року (т. 1 а.с. 220-221); довідкою-характеристикою КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» № 787 від 19 листопада 2001 року (т. 1 а.с. 218-219).

Посилання скаржників на порушення відповідачем Постанови Кабінету Міністрів України № 891 від 06 листопада 1995 року «Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фону, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій», у зв`язку з тим, що Гельмязівське РТП під час приватизації майна не передало до комунальної власності об`єкти державного житлового фонду, не є предметом розгляду даної справи.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що ПрАТ «Гельмязівське РТП» з 1997 року фактично відмовилось від управління житловим будинком та утримання майна, спростовуються наданими відповідачем документами щодо сплати податків за належне йому нерухоме майно (т. 1 а.с. 84-104).

Пояснення свідків на стороні позивача, на які посилаються скаржники, не можуть бути підставою для визнання права власності на спірне нерухоме майно за позивачами за набувальною давністю, оскільки не спростовують надані відповідачем докази підтвердження права власності на майно.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачами на спірне майно за набувальною давністю, так як ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в розумінні статті 344 ЦК України не є добросовісними набувачами.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно досліджено обставини справи та надані сторонами докази, і прийнято законне та обґрунтоване рішення, яке зміні чи скасуванню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду та були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишає без задоволення, а рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20 жовтня 2021 року без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді