ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року

м. Харків

справа № 638/17470/19

провадження № 22-ц/818/1964/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів:. Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

сторони справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Арсенал Страхування"

відповідач ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, ухвалене 20 липня 2020 року у складі судді Рибальченко Л.М., -

У С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року Приватне акціонерне товариство « Страхова "Арсенал Страхування" звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 сплачене страхове відшкодування у розмірі 87 152 грн. 13 коп. та суму сплаченого судового збору у розмірі 1921 грн. 00 коп.

Позов мотивований тим, що 12.11.2016 сталося ДТП за участю водія ОСОБА_2 , яка керувала автомобілем Nissan, д.н. НОМЕР_1 , автомобіля Chevrolet, д.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , автомобіля Mercedes, д.н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля Mercedes, д.н. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_1 . Вироком Фрунзенського районного суду м.Харкова від 22.06.2018 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. В результаті ДТП автомобіль Nissan, д.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 отримав механічні пошкодження, вартість ремонту відповідно до звіту №134/11/16 складає 498738,65 грн. Відповідно до договору страхування наземного транспорту №422/16-Т/Х/01від 25.08.2016 ПрАТ «Страхова компанія "Арсенал Страхування» взяла на себе зобов`язання компенсувати ОСОБА_2 будь-яке пошкодження або знищення автомобіля Nissan, д.н. НОМЕР_1 . відповідно до п. 31.5. договору є конструктивною загибеллю транспортного засобу. Тому сума страхового відшкодування розрахована як різниця між дійсною вартістю автомобілю на момент укладення договору страхування за вирахуванням вартості залишків ТЗ та встановленої франшизи. Ринкова вартість ТЗ дорівнює 367 152, 13, а вартість залишків - 180 000,00 грн), тому виплаті підлягає 187 152,13. Зазначена сума була виплачена позивачем на користь ОСОБА_2 . Оскільки цивільно-правова відповідальність винної особи, яка керувала автомобілем Mercedes, д.н. НОМЕР_4 , була застрахована в ПАТ «СК «Вусо» з лімітом відповідальності 100000,00 грн., то саме страховик - « СК « Вусо» повинен компенсувати позивачу 100000 грн. Таким чином з відповідача підлягає стягненню 87152,13 грн. Оскільки відповідач не бажає в добровільному порядку відшкодовувати 87 152, 13 грн., ув`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 липня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Аресенал Страхування в порядку суброгації відшкодування витрат в сумі 73970 грн. 13 коп та 1630,44 грн судового збору. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована відповідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 25.08.2016 № 422/16-т/х/01, внаслідок чого позивачем сплачено потерпілій особі суму страхового відшкодування в розмірі 173 979, 13 грн. Вина відповідача у скоєнні ДТП 12.11.2016, внаслідок якого автомобіль потерпілої отримав механічні пошкодження встановлена вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.06.2018. Оскільки цивільна правова відповідальність відповідача була застрахована ПАТ « СК « Вусо» з лімітом відповідальності 100000,00 грн., тому з відповідача на користь позивача належить стягнути різницю між фактично сплачене страхове відшкодуванням в розмірі 1 73 970, 13 грн та 100 000 грн, що дорівнює 73 970, 13 грн. При цьому суд відмовив у стягненні збитків в розмірі 13 182 грн., що є зарахуванням в рахунок сплати чергового страхового платежу ОСОБА_2 , тому що вищезазначена виплата не є страховою виплатою.

Не погодившись із вказаним рішенням ПРАТ «Страхова компанія « Арсенал Страхування» подала апеляційну скаргу, у якій просить змінити рішення та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування посилається на не правильне застосування норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до умов договору страхування позивачем відшкодовано потерпілій ОСОБА_2 саме 187 152, 13 грн.. Оскільки цивільна правова відповідальність відповідача була застрахована ПАТ « СК « Вусо» з лімітом відповідальності 100000,00 грн. , то позивач має право зворотної вимоги в розмірі збитків, які складають 100 000 грн., до ПАТ « СК « Вусо», в той час як 87 152, 13 грн. залишається не відшкодованою частиною збитку. Посилаючись на ст.. 598, 1087 ЦК України, зауважує, що під майновими витратами, які понесені на виконання зобов`язання по відшкодуванню шкоди, необхідно розуміти не лише витрати у вигляді сплачених грошових коштів, а і інші витрати, які зроблені у передбачений чинним законодавством спосіб та свідчить про виконання особою зобов`язання по відшкодуванню шкоди. Оскільки страховик зараховує страхове відшкодування в рахунок майбутніх страхових платежів, тобто виконуючи умови договору страхування, несе майнові витрати в розмірі недоотриманих премій, отже загальною сумою відшкодування шкоди є саме 87152, 13 грн. Крім того зазначив, що сума в розмірі 13182 грн., відповідно до ст. 601 ЦК України є зарахуванням зустрічних однорідних вимог між ним та ОСОБА_2

ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ПАТ « СК « Арсенал страхування» залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що віднесення до фактично сплачених страхувальнику сум страхового відшкодування недоплачених ОСОБА_2 страхових платежів в розмірі 13 182 грн., та їх стягнення з відповідача є перекладанням зобов`язань за договором страхування на сторонню особу без її відома та згоди, оскільки обов`язок зі сплати страхових платежів, відповідно до ст. 979 ЦПК України, покладений саме на страхувальника. Посилаючись на ст.ст. 9, 27 ЗУ « Про страхування» та ст. 993 ЦК України, зазначив, що саме у межах фактичних витрат, до страховика переходить право вимоги, яке страхувальник, що одержав страхове відшкодування мав до особи, відповідальної за завдані збитки. Разом с тим, відповідно до п.27.24 Договору 25.08.2016 № 422/16-т/х/01 у випадку сплати річного страхового платежу за договором частинами, згідно з розділом 14 договору страховик має право здійснити страхове відшкодування з вирахуванням різниці між повним річним страховим платежем за договором по відповідному ТЗ, вказаному в розділі 11 Договору, та фактично сплаченим за договором страховим платежем по відповідному ТЗ. Отже, сторони договору домовились, що розмір страхового відшкодування буде залежити від фактично сплачених за договором страхових платежів. Водночас зауважує, що зустрічні однорідні вимоги, щодо яких зазначає апелянт, можливі за сукупністю трьох умов - зустрічність вимог, їхня однорідність та настання строку виконання цих вимог. Однак по-перше вимоги, зазначені апелянтом, не є однорідні за своєю юридичною природою, строк виконання є різний, оскільки наступні страхові платежі повинні були стягуватися починаючи з 26.11.2016, так як страховий випадок настав 12.11.2016. Уважає, що рішення суду є законним, обґрунтованим та мотивованим.

Заслухавши головуючого суддю, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, апеляційний суд уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 422/16-Т/Х/01 від 25.08.2016 , зі сплатою страхових платежів 26.08.2016, 26.11.2016, 26.02.2017, 26.05.2017.

Як вбачається з копії вироку Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.06.2018 по справі № 645/964/17, 12.11.2016 року приблизно об 11 год. 00 хв. ОСОБА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння , чим грубо порушив вимоги п.2.9 а) Правил дорожнього руху України згідно з яким: п. 2.9. а) «Водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», керував технічно справним автомобілем «MERCEDES-BENZ ACTROS 2636В», державний номерний знак НОМЕР_4 , та рухався по проспекту Льва Ландау у м.Харкові, зі сторони вул. Олімпійської в напрямку вул. Халтуріна, зі швидкістю приблизно 90 км/годину. Під час руху в районі будинку №181 , ОСОБА_1 наближаючись до світлофорного об`єкту у робочому стані на червоний забороняючий сигнал світлофору, перед яким зупинились транспорті засоби, грубо порушив вимоги п.п. 12.1 та 12.4 Правил дорожнього руху України, та допустив наїзд на стоячий автомобіль «Nissan Juke», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_5 , внаслідок чого останній автомобіль змістився вперед та зіткнувся з автомобілем «MERCEDES-BENZ С180» державний номерний знак НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4 , який також перебував в нерухомому стані, після чого останній змістився вперед та в свою чергу зіткнувся з автомобілем «Chevrolet Lacetti» державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який перебував в нерухомому стані ( а.с. 64-67).

Вищезазначеним вироком від 22.06.2018 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, вирок набрав законної сили.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській цивільній, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно копії заяви ОСОБА_2 , вбачається, що вона звернулась до ПрАТ «СК «Страхова компанія "Арсенал Страхування» з заявою про настання страхового випадку 12.11.2016 ( а.с. 18-19).

Відповідно до копії страхового акту № 422/16-Т/Х/01-1-1 від 18.01.17, ПрАТ «Страхова компанія "Арсенал Страхування» на виконання умов договору добровільного страхування № 422/16-Т/Х/01 від 25.08.2016 року, прийняло рішення про виплату страхового відшкодування страхувальнику ОСОБА_2 в загальному розмірі 187 152, 13 грн., зазначивши, що страхове відшкодування складається з суми в розмірі 173 970, 13 грн. та суми в розмірі 13 182 грн., яка зарахована в рахунок сплати несплаченого платежу за договором страхування № 422/16-Т/Х/01 від 25.08.2016 ( а.с. 59).

Згідно копії платіжного доручення про страхову виплату № 56671 від 18 січня 2017 року.на підставі рахунку страхового акта №422/16-Т/Х/01-1-1 від 16 січня 2017, позивачем здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 173 970,13 грн., що підтверджується (а.с.56).

Відповідно до копії карточки рахунку № НОМЕР_5 від 16.01.2017, ОСОБА_2 , нараховано страхові премії в розмірі 13 182, 00 грн( а.с.57).

Згідно з частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Віповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та ст.. 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18).

Так, судова колегія не погоджується з доводами апелянта, щодо необхідності відшкодування витрат в розмірі 13 182 грн., з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, сума, яку просить відшкодувати позивач в розмірі 13 182 грн., є нарахуванням страхових премій ОСОБА_2 , відповідно до п. 27.24 Договору добровільного страхування наземного транспорту №422/16-Т/Х/01 від 25.08.2016 року ( а.с. 57).

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Пунктом п. 27.24 Договору добровільного страхування наземного транспорту №422/16-Т/Х/01 від 25.08.2016 року, встановлено, що у випадку сплати річного страхового платежу за Договором частинами згідно з розділом 14 Договору Страховик має право здійснити страхове відшкодування за вирахуванням різниці між повним річним страховим платежем за Договором по відповідному ТЗ, вказаним в розділі 11 Договору, та фактично сплаченим за договором страховим платежем по відповідному ТЗ.

Отже виходячи з вищезазначеного пункту договору сума 13182, 00 грн могла бути врахована страховою компанією при виплаті страхового відшкодування на користь ОСОБА_2 .

Посилання апелянта на те, що майновими витратами є не тільки витрати у вигляді сплачених грошей, а й в інші витрати, які свідчать про виконання собою зобов`язань про відшкодування шкоди, судова колегія не бере до уваги, як хибні, оскільки до позивача, саме у межах фактичних витрат переходить лише право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

З огляду на вищевикладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що вимога про стягнення з відповідача суми страхових внесків в розмірі 13 182, 00 грн., які нараховані, як премія потерпілій, після настання страхового випадку за умовами договору №422/16-Т/Х/01 від 25.08.2016, не підлягає задоволенню.

Разом с тим, Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

З урахуванням того, що цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП, була застрахована в ПАТ « СК « Вусо», майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду лише у разі перевищення встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком (франшиза, втрата товарної вартості, страховий ліміт).

Водночас судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами по справі, що різниця між страховою виплатою та загальною сумою завданої шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, виникла внаслідок перевищення зазначених законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме перевищення страхового ліміту в розмірі 100 000 грн.

Встановлено, що матеріалами справи документально підтверджена сплата страхової виплати потерпілій ОСОБА_2 за договором № 422/16-Т/Х/01 від 25.08.2016 в розмірі 173 970, 13 грн.( а.с. 56).

Отже сума відшкодування збитків позивачу складає 73970, 13 грн( 173 970 грн -100000 грн).

З огляду на зазначене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо наявності підстав стягнення з відповідача фактично сплаченого розміру страхового відшкодування в розмірі 73 9790, 13 грн.

Інші доводи апеляційної скарги не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки за встановлених судом обставин інші наведені апелянтом аргументи не є суттєвими.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають, фактично направлені на переоцінку доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування в частині відмови у задоволені вимог ПАТ "Страхова компанія "Арсенал Страхування" не вбачає.

Тому судова колегія уважає, що апеляційну скарга належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, ухвалене 20 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2022 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук