Великоолександрівський районний суд Херсонської області
Справа № 650/119/22
провадження № 2/650/86/22
УХВАЛА І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

про відмову у відкритті провадження

09 лютого 2022 року смт. Велика Олександрівка

Суддя Великоолександрівського районного суду Херсонської області Сікора О.О. розглянувши матеріали за позовною заявою ОСОБА_1 , який звертається в інтересах ОСОБА_2 до Борозенської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області про скасування рішення органу місцевого самоврядування та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

07 лютого 2022 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить: визнати незаконним та скасувати рішення Борозенської сільської ради № 1016 від 18 жовтня 2019 року «Про відмову у наданні дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення комунальної власності в розмірі земельної частки (паю), як членам фермерського господарства « ОСОБА_3 » на території Борозенської (Новокубанської) сільської ради; зобов`язати Борозенську сільську раду надати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення комунальної власності в розмірі земельної частки (паю), як членам фермерського господарства « ОСОБА_3 » на території Борозенської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області; визнати за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право на приватизацію раніше наданої їм земельної ділянки сільськогосподарського призначення.

За результатами вирішення питання про відкриття провадження у справі у порядку визначеному главою 2 ЦПК України суд дійшов таких висновків.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Із зазначених представником обставин та заявлених підстав та змісту позовних вимог вбачається, що спір, який виник між сторонами віднесено до юрисдикції адміністративного суду, і такий спір підлягає розгляду в порядку, передбаченому КАС України.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 частини першої статті 3 КАС України).

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

У справі, яка розглядається, позивач звернувся до суду з позовом до органу місцевого самоврядування про визнання незаконним та скасування рішення Борозенської сільської ради № 1016 від 18 жовтня 2019 року та зобов`язання Борозенської сільської ради надати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення комунальної власності в розмірі земельної частки (паю), як членам Фермерського господарства « ОСОБА_3 » на території Борозенської сільської ради. При цьому представник позивача зазначає, що земельна ділянка, на яку позивач просить видати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення, про що Борозенською сільською радою було відмовлено, раніше була надана в оренду позивачу з метою створення фермерського господарства, після чого головою та членами фермерського господарства, якими є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 по справі, здійснено реєстрацію ФГ «Йосипенко І.В.» у встановленому законом порядку.

Конституційний Суд України у рішенні від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України вирішив, що:

- положення пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень;

- положення пункту 1 частини першої статті 17 КАС України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень, пов`язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно зі статтею 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово висловлювала правовий висновок про те, що визначення юрисдикції спору про оскаржене рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передання її у власність і рішення про затвердження такого проекту залежить від встановлення факту реалізації рішень суб`єкта владних повноважень і державної реєстрації за набувачем земельної ділянки права власності

Розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Аналогічні висновки зробила Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 536/233/16-ц (провадження № 14-5зц18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18), від 28 листопада 2018 року у справі №536/158/16-ц (провадження № 14-426цс18) та від 27 березня 2019 року № 350/1268/15-а (провадження № 14-1347апп18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 617/1315/15-ц (провадження № 14-219цс18) міститься висновок про те, що: «на стадії формування земельної ділянки особа, яка прагне отримати цю ділянку у власність, з одного боку, та відповідний орган державної влади чи місцевого самоврядування, уповноважений приймати рішення щодо надання відповідної ділянки у власність, з іншого боку, перебувають в адміністративних відносинах. Тому допоки на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, який прийняв рішення щодо передання земельної ділянки у власність, особа не зареєструвала відповідне речове право на цю ділянку, за участі такого суб`єкта існує публічно-правовий спір, який належить до юрисдикції адміністративного суду, крім випадку, якщо певне речове право на ту ж ділянку чи на її частину на момент прийняття вказаного рішення належить іншій особі.

… рішення про передання земельної ділянки у власність є актом, необхідним для набуття у власність цього об`єкта у майбутньому - з моменту державної реєстрації відповідного цивільного права. Отже, для визначення юрисдикції суду щодо розгляду спору про оскарження рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передання її у власність і рішення про затвердження такого проекту важливим є не лише участь у відповідних правовідносинах суб`єкта владних повноважень, а й встановлення факту реалізації його рішень і державної реєстрації за набувачем земельної ділянки права власності на неї. Якщо на момент звернення до суду з позовом така реєстрація не була проведена та відсутня державна реєстрація речового права на цю земельну ділянку чи її частину за іншою особою, спір належить до юрисдикції адміністративного суду».

Так, нормами чинного законодавства передбачено, що набуття особами права власності або користування на земельну ділянку відбувається поетапно - починаючи з отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, який оформлюється відповідним рішенням органу місцевого самоврядування або органу державної влади, погодження та затвердження такого проекту землеустрою та завершується рішенням про передачу земельної ділянки у власність або користування. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття речового права, оскільки сам по собі дозвіл не являється правовстановлюючим актом. Відтак - правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб. При прийнятті такого рішення орган державної влади виконує дозвільну функцію, що притаманна органу державної влади у публічно-правових відносинах.

Предметом позову у даній справі є рішення сільської ради про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення комунальної власності у власність. При його прийнятті відповідач був суб`єктом владних повноважень та здійснював владні управлінські функції.

Таким чином відмова позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту із землеустрою за відсутності у позивача або у інших осіб речового права на земельну ділянку, не є порушенням його цивільного права, отже, спір не має ознак приватноправового, тому підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Отже, враховуючи суть спірних правовідносин, а також суб`єктний склад сторін у справі, суд дійшов висновку щодо відмови у відкритті провадження у справі та неможливості розгляду цього спору в порядку цивільного судочинства.

Доводи представника позивача викладені в позовній заяві щодо приватно-правового характеру спору не містять посилання на конкретні обставини, які б можливо було проаналізувати, а отже вони не спростовують аргументи наведені судом.

Правова позиція викладена колегією суддів Великої Палати Верховного Суду в постанові від 29 травня 2019 року № 524/8406/17, на яку посилаєтеся представник позивача, до даних правовідносин не може бути застосована, оскільки предметом позову у справі в якій вирішувалося питання про юрисдикцією спору було право позивача як співвласника спільного майна багатоквартирного будинку, захист якого зводився до оскарження рішень органу місцевого самоврядування та державного реєстратора, що не є тотожнім заявленим в даному провадженні підставам.

Крім того, суд вбачає в діях представника позивача, який є адвокатом відповідно до свідоцтва виданого Херсонською обласною КДКА від 27 жовтня 2011 року № 506 та є членом Дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Херсонської області ознаки зловживання процесуальними правами.

Так, відповідно до пункту 11 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципу) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

Відповідно до частини четвертої статті 44 ЦПК України суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Зловживання представником позивача наданими процесуальними правами вбачається із факту подання ним позову в інтересах ОСОБА_4 із аналогічними позовними вимогами: 20 липня 2021 року (ухвалою суду від 20 липня 2021 року № 650/898/21 відмовлено у відкритті провадження), 02 лютого 2022 року (ухвалою суду від 03 лютого 2022 року 650/107/22 відмовлено у відкритті провадження), 04 лютого 2022 року (ухвалою суду від 07 лютого 2022 року 650/113/22 відмовлено у відкритті провадження), 07 лютого 2022 року (даною ухвалою суд відмовляє у відкритті провадження).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, складати заяви, скарги, клопотання, інші правові документи та подавати їх у встановленому законом порядку.

Із зазначених обставини вбачається, що адвокат Харченко Д.М. отримавши постанову Херсонського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року за результатом розгляду його апеляційної скарги на ухвалу суду про відмову у відкритті провадження, тобто достовірно знаючи про непідсудність поданого ним позову суду цивільної юрисдикції, неодноразово звертається із подібним позовом.

Крім того, позов подається в день або наступний день після отримання представником позивача через Електронний суд ухвали суду про відмову у відкритті провадження, а до позовів долучається одна і та сама квитанція про сплату судового збору від 13 липня 2021 року № ПН844. Тобто повторний позов подається ще до набрання вказаними ухвалами законної сили, а в позові вказується про те, що в суд не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Також, представник позивача зазначає позивачем ОСОБА_4 , а вимоги заявляє в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

Всі ці обставини, з урахуванням кваліфікаційного рівня притаманного адвокату, що обумовлює неможливість ним нерозуміння вищенаведених обставини, свідчить про навмисні дії щодо зловживання процесуальними правами, що є неприпустимим.

При цьому, слід також врахувати, що такі дії представника позивача створюють додаткове безпідставне навантаження на суд, в результаті чого працівники апарату змушені виконувати додаткову роботу.

Отже, враховуючи наведене суд приходить до висновку, що у відкритті провадження у даній справі слід відмовити на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України та роз`яснити заявнику право звернення до адміністративного суду із зазначеною позовною заявою.

На підставі викладеного, керуючись вищенаведеними положеннями ЦПК України, суддя

в и р і ш и в :

У відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 , який звертається в інтересах ОСОБА_2 до Борозенської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області про скасування рішення органу місцевого самоврядування та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Ухвалу про відмову у відкритті провадження разом з матеріалами заяви - повернути позивачу.

Ухвала суду може бути оскаржена до Херсонського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання її копії.

Для відома та перевірки дотримання адвокатом Харченко Дмитро Миколайовичем вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ухвалу направити до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Херсонської області.

Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Суддя: О.О. Сікора