Справа № 133/1000/20
Провадження № 22-ц/801/319/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сорока Д. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 рокуСправа № 133/1000/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №133/1000/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Служби у справах дітей Козятинської міської ради про позбавлення права користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 листопада 2021 року, яке ухвалене суддею Сорока Д.В. в Козятинському міськрайонному суді Вінницької області, повний текст судового рішення складено 29 листопада 2021 року,

в с т а н о в и в :

В квітні 2020 року ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Служби у справах дітей Козятинської міської ради про позбавлення права користування житловим приміщенням, мотивуючи позовні вимоги тим, що на підставі договору факторингу ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» набуло право іпотекодержателя за договором іпотеки, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 , тобто право вимоги перейшло до позивача.

Відповідно до свідоцтва про право власності на майно, посвідченого 04 березня 2020 року приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Вінницької області, зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №363 від 04 березня 2020 року, ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» є власником квартири АДРЕСА_1 . Після набуття права власності на спірне нерухоме майно позивачу стало відомо, що іпотекодавець в порушення умов іпотечного договору зареєстрував відповідачів без згоди іпотекодержателя. За даними реєстру територіальної громади виконавчого комітету Козятинської міської ради за адресою спірної квартири станом на 04 березня 2020 року зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Позивач не може вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, оскільки у квартирі зареєстровані відповідачі.

Враховуючи наведені вище обставини, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» подало апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права. Просило рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути судовий збір.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права ст. 109 Житлового кодексу Української РСР та ст. 40 Закону України «Про іпотеку», замість норм права, що регулюють припинення права користування жилим приміщенням (припинення сервітуту), тобто ст.ст.391, 406 ЦК України, без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України: від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16, від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14, Верховного Суду від 29 січня 2018 у справі №766/1955/16-ц, від 16 грудня 2020 року у справі №182/7347/18.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №014/035-05/60264, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів в сумі 40000 доларів США зі сплатою 14% річних за користування кредитними коштами з кінцевою датою повернення кредиту - 05 червня 2018 року (а.с.39 - 45).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ОСОБА_4 , як іпотекодавцем, та ВАТ «Райффайзен банк Аваль», як іпотекодержателем, укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу 05 червня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за №853 (а.с.46 - 49).

Згідно з п. 6.1. договору іпотеки від 05 червня 2008 року у разі порушення боргового зобов`язання, умов кредитного договору або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

28 травня 2019 між АТ «Райффайзен банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» укладено договір відступлення права вимоги №114/2-6, відповідно до умов якого всі вимоги до ОСОБА_4 за кредитним договором №014/035-05/60264 від 05 червня 2008 року відступлені АТ «Оксі Банк» (а.с.50 - 53).

29 травня 2019 року між АТ «Райффайзен банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» укладено договір відступлення права вимоги б/н, відповідно до умов якого всі вимоги до ОСОБА_4 за договором іпотеки від 05 червня 2008 року були відступлені АТ «Оксі Банк» (а.с.54 - 56).

28 травня 2019 року між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до умов якого всі вимоги до ОСОБА_4 за кредитним договором №014/035-05/60264 від 05 червня 2008 року відступлені ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» (а.с.57 - 62).

29 травня 2019 року між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» укладено договір відступлення права вимоги б/н, відповідно до умов якого всі вимоги до ОСОБА_4 за договором іпотеки від 05 червня 2008 року відступлені ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» (а.с.63 - 65).

Відповідно до свідоцтва про право власності на майно, посвідченого 04 березня 2020 року приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Вінницької області, зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №363 від 04 березня 2020 року, ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.66).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Разом з тим, відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача.

Пункт 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Не може бути підставою для позбавлення права користування членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого користування, яке по факту є втручанням у право на користування житлом у розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики Європейського суду з прав людини, що узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 травня 2018 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).

Встановлено, що спірне житлове приміщення набуте позивачем (новим власником) шляхом відступлення права вимоги за договором іпотеки.

Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. До спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження №14-93цс19)).

При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», товариство мало можливість бути обізнаним про наявність обтяжень спірної квартири, зокрема, про наявність відповідних речових прав осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто мало можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Як встановлено судом, за даними реєстру територіальної громади виконавчого комітету Козятинської міської ради за адресою спірної квартири станом на 04 березня 2020 року зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.26).

Відповідно до відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС у Вінницькій області відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 19 травня 2011 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.101).

Відповідно до відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС у Вінницькій області відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 19 травня 2011 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.102).

Таким чином, факт їх реєстрації та проживання в спірній квартирі підтверджені належними та допустимими доказами.

Тобто, позивач мав об`єктивну можливість знати про наявність права відповідача на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі.

Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд першої інстанції, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі №643/18788/15-ц (провадження №14-93цс19) вказано, що обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі ст. 109 ЖК УРСР та ст. 40 Закону України "Про іпотеку", є передбачуваними. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норми ст. 391, 406 ЦК України та не врахував вищезазначені висновки Верховного Суду України є безпідставними, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) зазначила, що вона у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вже висловлювала свою позицію щодо правового висновку Верховного Суду України про застосування норм права в подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, аналогічним якому є висновок у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15, та не вбачає підстав для відступу від зазначеного правового висновку.

Доводи апеляційної скарги про те, що на час розгляду даної справи відповідачі не є членами сім`ї нового власника та попереднього власника житла ОСОБА_4 , а тому не може вважатися наймачем у розумінні статті 40 Закону України «Про іпотеку», колегія суддів не бере до уваги, оскільки відповідачі продовжують проживати та користуватися спірною квартирою.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» залишити без задоволення.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 лютого 2022 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Стадник І.М.