ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/829/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"26" січня 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.

при секретарі - Григораш Н.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Зазначає, що в спірній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 , малолітній ОСОБА_3 та малолітня ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які в зазначеній квартирі не проживають та не з`являються, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогою про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07.10.2021 р. відкрито провадження у даній справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав у повному обсязі, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, заяви про відкладення розгляду справи не надали, причини неявки не повідомили.

Відповідно до ч.ч.7,8 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Таким чином, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України за згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21.05.2001 р., виданого згідно з розпорядженням (наказом) №29859 від 21.05.2001 р., квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності ОСОБА_8 та членам її сім`ї ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у рівних долях. (а.с.7-8)

З матеріалів справи вбачається, що 11.02.2005 р. ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , після чого її прізвище було змінено на « ОСОБА_2 ». (а.с.13)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 26.05.2016 р. (а.с.9)

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21.12.2016 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою О.О., (а.с.10) та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.12.2016 р. (а.с.11), 1/4 частина квартира АДРЕСА_1 , яка належала померлій ОСОБА_8 , успадкована ОСОБА_1 .

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/2 частини вказаної квартири, а відповідачу ОСОБА_2 належить 1/4 частина спірної квартри.

Як вбачається із відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА», в спірній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 , неповнолітній ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6 .

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є батьками малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , неповнолітнього ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6 .

В позовній заяві позивач посилається на ч.2 ст.405 ЦК України та на те, що відповідачі з 2013 року не проживають у квартирі АДРЕСА_1 .

Конституцією України передбачено захист права власності та захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Вказані положення кореспондуються у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, у якій закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Звертаючись до суду із позовом про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, позивач посилається на те, що, зокрема, ОСОБА_2 та її діти: малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , неповнолітній ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6 , які зареєстровані в спірній квартирі, понад рік, а саме з 2013 р., не проживають у квартирі, що відповідно до положень статті 405 ЦК України є підставою для втрати права їх користування цим житлом.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантій захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.

Судом встановлено, що житлове приміщення квартира АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 .

Отже, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є співвласником вказаної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 21.05.2001 р., яке видано згідно з розпорядженням (наказом) №29859 від 21.05.2001 р. (а.с.7)

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить із того, що відповідач ОСОБА_2 не втратила право власності на вказану квартиру в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

Доказів, які б свідчили про припинення права власності ОСОБА_2 на належну їй частку в спірній квартирі в розумінні статей 346, 365 ЦК України не надано, а тому суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині щодо ОСОБА_2 , оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, від 11 вересня 2020 року у справі № 511/1902/18.

Крім того, суд роз`яснює позивачу, що зазначене не позбавляє його права на звернення до суду за захистом його прав як співвласника житла у випадку дійсності порушення іншими співвласниками його прав, у спосіб, передбачений законом.

Доводи позову про те, що відповідач ОСОБА_2 не проживає з 2013 року у спірній квартирі, суд оцінює критично, оскільки, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, спірна квартира є спільною власністю.

Таким чином, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач ОСОБА_2 була відсутня в квартирі за місцем реєстрації понад 1 рік, не свідчать про її відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.

Згідно із частиною третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Суд вважає, що доводи позивача про відсутність у дітей права на користування спірним житлом з тих підстав, що вони проживають за місцем проживання своєї матері ОСОБА_2 , є необґрунтованими, оскільки остання є співвласником квартири та має права та обов`язки щодо своїх дітей, зокрема щодо забезпечення їх права на користування житлом, власником якого вона є.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини другоїстатті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом.

Такі висновки зроблені Верховним Судом в постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 210/1857/15-ц.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про права дитини, дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, якщо за законом, застосовуваним до даної особи, вона не досягає повноліття раніше.

З огляду на викладені норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову про визнання осіб такими, що втратили право користування щодо малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , неповнолітнього ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Щодо позовних вимог про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд дійшов до наступного.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_5 понад один рік не проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Таким чином, відповідач ОСОБА_5 , будучи зареєстрованими у квартирі, співвласником якої на даний час є позивач, порушує його права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном.

Як зазначає ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст.319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, квартира (стст.379, 382 ЦК).

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь-яких заперечень по суті позовних вимог Відповідачем ОСОБА_5 суду не надано.

Аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки ОСОБА_5 не є власником спірної квартири, у спірній квартирі не проживає, квартирою не цікавиться, його необхідно визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 265, 268, 280-289 ЦПК України, на підставі ст.317, 319, 361, 391, 405 ЦК України,

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , відомості про ідентифікаційний номер відсутні), таким, що втратив право користування житловим приміщенням - кварти АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

СУДДЯ О.Р. ЛУЖЕЦЬКА