Справа № 587/2453/21
Номер провадження 2/573/61/22
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

(повний текст )

11 лютого 2022 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді: Черкашиної М.С.

з участю секретаря: Терещенко О.В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: ОСОБА_3 ,

представника відповідача: Ткаченка М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопілля у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом адвоката Стадника С.В., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 до Марківської гімназії Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області, відділу освіти Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області про скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення заробітної плати та середньої заробітної плати за час відсторонення,

В С Т А Н О В И В :

23 листопада 2021 року адвокат Стадник С.В., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до Сумського районного суду Сумської області із позовом, який у подальшому уточнив, до Марківської гімназії Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області, відділу освіти Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області про скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення заробітної плати та середньої заробітної плати за час відсторонення. Позовна заява мотивована тим, що позивач ОСОБА_1 прийнята на посаду вчителя хімії та біології з 15.08.1996 року до Марківської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів, на сьогодні заклад є Марківською гімназією Миколаївської селищної ради Сумської області. 04 листопада 2021 року позивачу видано повідомлення «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19», яке отримано позивачем 05 листопада 2021 року. Надалі наказом від 05.11.2021 року № 215-К «Про відсторонення від роботи вчителя хімії та біології ОСОБА_1 ». позивачку було відсторонено від роботи із зупиненням нарахування заробітної плати з обґрунтуванням необхідності відвернення негативних наслідків, спричинених короновірусною інфекцією COVID-19, та відповідно до положень ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходівз метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», ст. 46 Кодексу законів про працю України, ст. 16 Закону Україну про освіту». Із вищезазначеним наказом від 05.11.2021 року № 215-К «Про відсторонення від роботи вчителя хімії та біології ОСОБА_1 » позивача ознайомлено 08 листопада 2021 року, про що зроблено відповідний запис на оскаржуваному наказі. Позивач не погоджується із вказаним наказом, вважає, що останній прийнятий всупереч законодавчим положенням, що визначають порядок відсторонення працівника від роботи ст. 46 Кодексу законів про працю України та порушує право позивачки на працю, та оплату праці гарантованого ст. 43 Конституції України. Вважає, що її у незаконний спосіб відсторонили від роботи за відсутність щеплення, яке є необов`язковим, згідно законодавства. Крім того, ОСОБА_1 не відмовляється від вакцинації, але всі наявні (доступні) наразі вакцини від COVID-19 це кандидати у вакцини. Представник зазначає, що позивач нещодавно перехворіла на COVID-19 та має відповідні антитіла, що підтверджується результатами лабораторного дослідження № 270985 від 09.11.2021 року, виданого медичним центром «Мед-Союз», тому наявність у позивачки антитіл підтверджує відсутність ризику заразити інших, в даному випадку учнів. Крім того, згідно із ст. ст. 60, 60-2 КЗпП України передбачено можливість працівника у період запровадження карантину та застосування обмежувальних заходів працювати на умовах гнучкого режиму робочого дня та/або дистанційно. Однак відповідачем не запроваджено дистанційного режиму роботи. Таким чином позивач вважає наказ про відсторонення її від роботи незаконним, оскільки положеннями ст. 46 КЗпП України окремого порядку відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від вищеназваної респіраторної хвороби не встановлено. Вакцинація від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 є добровільною, а тому в керівника відсутні правові підстави для примушування працівників до цієї вакцинації. Посилаючись на викладені вище обставини, позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ директора Марківської гімназії Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області від 05.11.2021 року № 215-К «Про відсторонення від роботи вчителя хімії та біології ОСОБА_1 », стягнути з відділу освіти Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області на користь позивача невиплачену заробітну плату та середню заробітну плату за час відсторонення, а також стягнути із відповідачів судовий збір та витрати на правову допомогу.

Ухвалою судді Сумського районного суду Сумської області від 24 листопада 2021 року цивільна справа направлена за підсудністю до Білопільського районного суду Сумської області ( а.с. 22).

14 грудня 2021 року вказана справа надійшла до Білопільського районного суду Сумської області та розподілена судді Черкашиній М.С. ( а.с. 26).

15 грудня 2021 року ухвалою судді позовна заява адвоката Стадника С.В., подана в інтересах позивача ОСОБА_1 залишена без руху з підстав невідповідності вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України (а. с. 27-28).

Ухвалою від 29 грудня 2021 року відкрито провадження в справі за уточненим позовом адвоката Стадника С.В., в інтересах позивача ОСОБА_1 до Марківської гімназії Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області, відділу освіти Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області про скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення заробітної плати та середньої заробітної плати за час відсторонення. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Відповідачам запропоновано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали надати відзив на позовну заяву разом з доказами на підтвердження своїх заперечень та витребувано письмові докази (а. с. 38-39 ).

21 січня 2022 року до суду надійшли відзиви на позовну заяву від Марківської гімназії Миколаївської селищної ради Сумської області та відділу освіти Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області, у яких відповідачі вважають позовні вимоги, викладені в уточненій позовній заяві безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі виходячи із наступного.

Так, позивачка працює вчителем хімії та біології Марківської гімназії Миколаївської селищної ради Сумської області. Наказом від 05.11.2021 року № 215 - К «Про відсторонення від роботи вчителя хімії та біології ОСОБА_1 » із 08.11.2021 року її було відсторонено від роботи.

Статтею 39 Закону України «Про повну загальну середню освіту» на керівника закладу загальної середньої освіти покладено обов`язок створення безпечного освітнього середовища як для здобувачів освіти так і для педагогічних працівників. Стаття 21 Закону України «Про повну загальну середню освіту» зобов`язує заклад освіти створювати безпечне освітнє середовище з метою забезпечення належних і безпечних умов навчання, а відповідно до ст. З Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. В свою чергу стаття 53 гарантує право на загальну середню освіту. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Дотримання вимог Конституції України та законодавства України про освіту та охорону здоров`я є неможливим за наявності серед педагогічних працівників закладу невакцинованого працівника. Такі обставини, по-перше, загрожують життю та здоров`ю учнів та педагогічних працівників, по - друге, унеможливлюють очну форму навчання в закладі, що, в свою чергу, впливає на якість освіти. Тому позивачку і було відсторонено від роботи Наказом від 05.11.2021 року №215 - К «Про відсторонення від роботи вчителя хімії та біології ОСОБА_1 » з 08.11.2021 року.

На думку відповідачів таке відсторонення є цілком законним із наступних підстав.

Відповідно до ст. 46 Кодексу Законів про працю України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних захворювань» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Таким центральним органом виконавчої влади є Міністерство охорони здоров`я України, яке своїм наказом від 04.10.2021 № 2153, зареєстрованим в Мін`юсті 07.10.2021р. за №1306/36928, затвердило перелік організацій, представники яких підлягають обов`язковій вакцинації проти COVID-19.

Згідно з наказом, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають зокрема працівники: закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно- технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Також відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №1236 ( далі. - Постанова) пункту 416 на керівників державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій покладається обов`язок забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказам Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік);

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Отже, існували реальні підстави для відсторонення позивачки від роботи на посаді вчителя хімії та біології Марківської гімназії Миколаївської селищної ради Сумської області y зв`язку із відсутністю вакцинації проти коронавірусної хвороби COVID-19 та до моменту усунення причин, що викликали таке відсторонення.

Щодо оплати праці позивачки на період відсторонення.

Відповідно до підпункту 3 пункту 416 Постанови «на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу».

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу законів про працю України: заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Окремо звертають увагу на роз`яснення КЦС ВС, викладені у листі від 24.12.2021 р. № 3223/0/208-21 , де зазначено, що під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, за загальним правилом такому працівникові заробітна плата не виплачується. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця зберегти заробітну плату за працівником, відстороненим через відмову вакцинуватися від коронавірусної хвороби. А, отже, у відділу освіти Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області відсутній обов`язок оплачувати працю позивачки на період її відсторонення.

Враховуючи викладене вище, просять відмовити у задоволенні позовних вимог адвоката Стадника С.В., який діє в інтересах позивачки ОСОБА_1 до Марківської гімназії Миколаївської селищної ради Сумської області та відділу освіти Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області про скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу в повному обсязі.

02 лютого 2022 року від представника позивача адвоката Стадника С.В. до суду надійшла відповідь на відзив, у якій останній зазначає, що не було встановлено порядку та термінів проведення профілактичного щеплення проти COVID-19. Обов`язкове щеплення проти COVID-19 не передбачене ані трудовим договором, ані наказом про прийняття на роботу, ані посадовою інструкцією, а також відсутнє у календарі обов`язкових профілактичних щеплень. Оскільки не було підкріплено письмовим підтвердженням від лікаря про відмову позивачки від обов`язкового щеплення чи відповідного акту, складеного у присутності свідків, як того вимагає закон про "Захист населення від інфекційних хвороб". Окрім того, не було подання посадовців санітарно-епідеміологічної служби, яке, за законом, є необхідним для не допуску до роботи. З вищенаведеного слід зробити висновок, що відповідач виніс оскаржуваний наказ від 05.11.2021 р. № 215 - К «Про відсторонення від роботи вчителя хімії та біології ОСОБА_1 » виключно на підставі одного лише повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови чи ухилення позивачки від обов`язкового профілактичного щеплення. Слово «обов`язкове» профілактичне щеплення проти COVID - 19 порушує законні права та інтереси позивачки, так як в Україні таке щеплення згідно чинного законодавства є необов`язковим, про що говорили майже всі політики та сам Президент України. Виходить, що в площині саме Законів України щеплення проти COVID - 19 згідно чинного законодавства є необов`язковим, а в площині підзаконних актів таке щеплення вже є обов`язковим. Так не може бути в правовій державі, це є колізія норм права та неузгодженість законодавства. Не може підзаконний нормативно-правовий акт суперечити Закону та Конституції України. Крім того, позивача окрім обмеження її права на працю безпідставно позбавили права на оплату праці передбаченого положеннями ст. 43 Конституції України, ст. 94 - 95, 114 КЗпП, Закону України «Про оплату праці». Згідно із ст. 113 КЗпП встановлено, що за час простою не з вини працівника, в тому числі на период оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Тобто, окрім незаконного відсторонення позивачки від роботи, її позбавлено права на оплату праці, зупинивши нарахування заробітної плати, не встановивши 2/3 тарифної ставки від її окладу, що суперечить положенням ст. 43 Конституції Україні та положенням ст. 114 КЗпП, Закону України «Про оплату праці».

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Стадник С.В. уточнений позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив, зазначили, що оскільки щеплення не визначене законодавством як обов`язкове та не внесене до календаря щеплень, тому законодавством не передбачена така підстава для відсторонення від роботи, як відсутність даного щеплення. Порядок відмови від щеплення визначений Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», таку відмову може прийняти та засвідчити сімейний лікар, а сама відмова надається письмово. Крім того, вважають, що невиплата позивачу заробітної плати є порушенням її права на працю та можливість заробляти собі на життя.

Представник відповідача, директор Марківської гімназії Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області Харченко Г.П. у судовому засіданні заперечила проти позову, просила у його задоволенні відмовити. Пояснила, що діяла на підставі наказу МОЗ «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», де за відмову або ухилення від його виконання передбачена відповідальність. Постанова КМУ № 1236 покладає на неї, як на директора, обов`язок щодо контролю за вакцинацією та відсторонення від роботи осіб, які згідно з переліком професій, виробництв та організацій, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Тому вона, як директор, діяла відповідно до норм чинних Законів України, зокрема вимог Конституції України, якою передбачено, що постанови КМУ є обов`язкові до виконання. Зауважила, що за невиконання вказаних вимог вона, як посадова особа підлягає адміністративній відповідальності за порушення карантинних вимог. Також вказала, що право позивачки на працю не порушено, оскільки вона в будь-який час після вакцинації або наданням довідки про абсолютні протипоказання, чи після закінчення дії карантину могла повернутися до своїх посадових обов`язків. Щодо роботи дистанційно заперечила, тому що таким чином не можливо організувати навчальний процес, оскільки у випадку перебування позивача вдома, учні будуть перебувати у класі у приміщенні школи без нагляду вчителя. Також зауважила, що не передбачено збереження заробітної плати на період відсторонення від роботи, а також, що заробітну плату виплачує відділ освіти Миколаївської селищної ради.

Представник відділу освіти Миколаївської селищної ради Ткаченко М.О. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову у повному обсязі. Вважає позов безпідставним і необґрунтованим, оскільки відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та наказу МОЗ «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» ОСОБА_1 зобов`язана надати медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19 або надати довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень. В той же час, ч. 2 ст. 12 вказаного Закону, передбачає, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. З аналізу вказаних норм слідує висновок, що підставою для відсторонення працівника від роботи є його ухилення чи відмова не від будь-якого щеплення, а лише від обов`язкового профілактичного щеплення для даного кола працівників. Постанова КМУ № 1236 та наказ МОЗ є чинними, а тому підлягають виконанню. Вважає Міністерство охорони здоров`я уповноваженим органом не лише визначати перелік професій, працівники яких підлягають обов`язковій вакцинації, а й визначати перелік обов`язкових профілактичних щеплень.

Заслухавши позивача, його представника та представників відповідачів повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 працює на посаді вчителя хімії та біології Марківської гімназії Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області.

05 листопада 2021 року ОСОБА_1 під підпис повідомлено про обов`язковість профілактичного щеплення проти COVID-19. Серед іншого, в повідомленні з посиланням на наказ МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153, зазначено про необхідність надання в строк до 05 листопада 2021 року документа про проведення вказаного профілактичного щеплення або довідки про абсолютні протипоказання до нього відповідно до Переліку, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року №595. Разом з цим позивач попереджена про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з 08 листопада 2021 року в разі ненадання одного із зазначених документів. Вказані обставини позивач підтвердила у судовому засіданні (а. с. 15-16).

Наказом директора Марківської гімназії Сумського району Сумської області № 215-К від 05 листопада 2021 року, у зв`язку із необхідністю відвернення негативних наслідків, спричинених короновірусною інфекцією COVID-19, відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови КМУ від 20 жовтня 2021 року № 1096 «Про внесення змін до постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1226, Постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1226 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів, з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», ст. 46 КЗпП, керуючись ст. 26 Закону України «про освіту», ОСОБА_1 , вчителя хімії та біології, відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року до моменту усунення причин відсторонення, без збереження заробітної плати. Причиною відсторонення ОСОБА_1 є ухилення працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. З вказаним наказом позивач була ознайомлена 08.11.2021 року та отримала його копію, про що свідчить її підпис. При цьому остання власноручно зазначила в оспорюваному наказі про свою незгоду з ним (а. с. 16).

За результатами дослідження проведеними наступного дня 09.11.2021 року у клініко-діагностичній лабораторії Медичного центру «Мед-Союз» № 270985, ОСОБА_1 , 1973 р.н., за показником SARS-CoV-2 (COVID-19) lgG Україна має позитивний результат 3,54 ( а.с. 17).

Відповідно до довідки про доходи від 13 січня 2022 року відділу освіти Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області, ОСОБА_1 дійсно працює у Марківській гімназії Миколаївської селищної ради, займає посаду вчителя хімії та біології, форма працевлаштування - основна. Загальна сума доходу за період з 01.05.2021 року по 31.10.2021 року становить 76 183,91 грн.

Згідно із довідкою виданою відділом освіти Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області від 13 січня 2022 року розмір середньомісячної заробітної плати складає 11 801,24 грн. (а. с. 59).

У судовому засіданні позивач зазначила, що відмовилася від вакцинації через відсутність законних підтверджень безпечності протиковідних вакцин, які є лише кандидатами у вакцини. Дійсно, наступного дня після відсторонення вона здала лабораторні аналізи, за результатами чого у неї виявлені антитіла проти короновірусної хвороби. Далі вона звернулася до сімейного лікаря за довідкою про протипоказання до щеплення, проте у видачі довідки їй було відмовлено, оскільки наявність антитіл, зі слів лікаря, не є протипоказаннями до щеплення. Крім того, у своїх пояснення позивач та її представник зазначили, що проведення вакцинації суперечить чинному законодавству та порушує права громадян України, котрі захищаються прямими діями норм Конституції України, оскільки жоден нормативно-правовий акт не має вищої юридичної сили ніж Конституція, а тому постанови КМУ та накази МОЗ можуть нести лише рекомендаційний характер. Щодо посилань відповідачів на Постанову КМУ №1236 від 09.12.2020 року при відстороненні позивача від роботи, зазначають, що вказана постанова є підзаконним нормативним актом та має нижчу силу і не може змінювати правове регулювання, визначене законом щодо забезпечення відсторонення особи, яка не є щепленою від COVID-19. Однак, захворювання COVID-19 та щеплення проти нього відсутні у будь-якому із розділів Календаря профілактичних щеплень. На думку представника позивача, встановивши перелік певних професій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, МОЗ України повинно було внести вказане захворювання, а також строки щеплення проти нього до відповідного Календаря. Без внесення відповідного захворювання та строків щеплення проти нього до Календаря, щеплення проти такого захворювання не набуває статусу обов`язкового профілактичного згідно вимог Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Наказ МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 лише затверджує Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Проте, у наказі не вказано, що таке щеплення має бути внесено до Календаря профілактичних щеплень як обов`язкове. Отже, позивач не могла відмовитися чи ухилитися від проходження обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, оскільки таке щеплення не набуло статусу обов`язкового профілактичного. Таким чином, позивач вважає своє відсторонення від роботи без збереження заробітної плати незаконним, оскільки відсутність щеплення проти COVID-19 є порушенням її конституційного права на працю і отримання винагороди.

Директор Марківської гімназії Миколаївської селищної ради Харченко Г.П. у судовому засіданні зазначила, що позивач є працівником закладу освіти і підлягає обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень. Вона, як керівник закладу освіти, де працює ОСОБА_1 зобов`язана відсторонити особу від роботи у разі, якщо вона відмовляється або ухиляється від проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, якщо вона не надасть медичного висновку про наявність абсолютних протипоказань.

Таким чином судом встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини щодо відсторонення позивача від виконання трудових обов`язків з підстав відсутності щеплення проти короновірусної хвороби COVID-19. При вирішенні даного спору суд перевіряє на відповідність законодавству оспорюваний наказ про відсторонення від роботи працівника закладу загальної середньої освіти й правомірність невиплати відповідному працівникові заробітної плати.

Вирішуючи позовні вимоги, суд керується Конституцією України, КЗпП, Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а також підзаконними нормативно-правовими актами.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Стаття 49 Конституції України встановлює, що держава, зокрема, забезпечує санітарно-епідемічне благополуччя.

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Трудові відносини в Україні врегульовані КЗпП України (ст. 1).

Статтею 21 КЗпП України проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема, й обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я.

Відповідно до ст. 46 КЗпП України допускається відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

У відповідності до п. 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 року № 1236 в редакції з урахуванням змін, що набрали чинності 26.10.2021 року, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій слід забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік);

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Згідно із Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим Наказом Міністерства охорони здоров`я України 04 жовтня 2021 року № 2153, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

За змістом ст.117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Згідно із ст. 8 Конституції України Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України.

Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК України). Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, крім іншого, верховенство права (ч.3 ст.2 ЦПК України).

Визначення терміна "верховенства права" викладено в абзаці другому підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004 ( v015p710-04 ): "Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Як зазначалось вище, Кабінетом Міністрів України в грудні 2020 року прийнято постанову із запровадженням обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, яка містила вимоги про забезпечення контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень, відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено відповідний перелік працівників, що підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження (ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»)

Згідно з п.1 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. № 267, Міністерство охорони здоров`я України (МОЗ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

На час вирішення спору у суду відсутні підстави вбачати невідповідність виданих у межах владних повноважень вищим органом виконавчої влади, а також центральним органом виконавчої влади в сфері охорони здоров`я, постанови та наказу на врегулювання трудових відносин під час дії запровадженого карантину, вимогам Конституції України, Кодексу про працю України, іншим законам.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Суд зазначає, що характер положень Конституції України як норм прямої дії не породжує абсолютно безступеневий та неврегульований порядок доступу до визначених нормами основного Закону прав особи. Маючи на меті закріплення основного погляду та водночас правового скерування відносин у сфері загальних засад функціонування держави, прав і свобод людини і громадянина, органів влади, їх діяльності тощо, Конституція України не лише не виключає, але прямо передбачає механізм реалізації, зокрема шляхом визначення повноважень Верховної Ради України як єдиного органу законодавчої влади в Україні, Кабінету Міністрів України - вищого органу у системі органів виконавчої влади, з наданою можливістю нормотворчої діяльності в забезпечення проведення, зокрема, фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

У рішенні Конституційного суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено: із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування в правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

Зміст постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236, наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 в частині умов відсторонення від роботи, категорій працівників відносно яких запроваджуються заходи обмеження, є чітким та зрозумілим за виконанням, передбачуваним за правовими наслідками.

З огляду на викладене, суд не вдається до системного аналітичного дослідження різних пунктів постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 на предмет їх взаємної логічності.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Контроль за відповідністю імунобіологічних препаратів, що застосовуються в медичній практиці, вимогам нормативно-правових актів і міжнародних стандартів та забезпечення ними закладів охорони здоров`я здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері контролю якості та безпеки лікарських засобів, у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наведені нормативні акти у взаємному зв`язку з положеннями ст. 46 КЗпП України, постановою КМУ від 09.12.2021 року № 1236, Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 вказують на обґрунтованість рішення керівника щодо відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19.

Твердження позивача щодо того, що вище вказані нормативні акти, зокрема постанови КМУ та накази МОЗ не є законодавством у розумінні ст. 46 КЗпП, суд розцінює критично. Так, законодавство України складається із системи законів України, що формується Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади. До цієї категорії також належать міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України шляхом прийняття закону про ратифікацію відповідного договору. Окрім того, до законодавства України належать інші нормативно-правові акти, що приймаються Верховною Радою України та вищими органами виконавчої влади, постанови Верховної Ради, укази Президента України, постанови і декрети Кабінету Міністрів України, нормативні акти міністерств і відомств, місцевих рад та місцевих державних адміністрацій.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 липня 1998р. № 12-рп/98 у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок, дано офіційне тлумачення терміну «законодавство», який потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Тобто Конституційний Суд України фактично став на позицію тлумачення поняття «законодавство» у широкому значенні.

Отже твердження сторони позивача щодо протиправності та неконституційності вказаних нормативно-правових актів, суд розцінює критично з підстав відсутності судового рішення про це, ухваленого судом визначеним законом.

Не приймаються до уваги і твердження позивача, як підстава для скасування спірного наказу, про те, що всі наявні наразі вакцини є кандидатами у вакцини, оскільки усі лікарські засоби від коронавірусної хвороби COVID-19 знаходяться в стадії клінічного дослідження, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» для профілактичних щеплень застосовуються медичні імунобіологічні препарати вітчизняного та зарубіжного виробництва, зареєстровані в Україні в установленому законодавством порядку.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону України «Про лікарські засоби» лікарські засоби допускаються до застосування в Україні після їх державної реєстрації, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 9-2 вищевказаного Закону визначено, що у зв`язку із поширенням пандемії коронавірусної хвороби (COVID-19) для забезпечення можливості екстреного медичного застосування окремих лікарських засобів, вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів на час дії надзвичайної ситуації та/або карантину у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, такий лікарський засіб, вакцина або інший медичний імунобіологічний препарат для лікування та/або специфічної профілактики коронавірусної хвороби (COVID-19) може підлягати прискореній державній реєстрації у разі прийняття центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, рішення про державну реєстрацію лікарського засобу, вакцини або іншого медичного імунобіологічного препарату для лікування та/або специфічної профілактики коронавірусної хвороби (COVID-19) з метою екстреного медичного застосування з урахуванням певних зобов`язань у разі, якщо заявник може довести, що у нього відсутні можливості для надання повних даних про ефективність та безпеку лікарського засобу, вакцини або іншого медичного імунобіологічного препарату для лікування та/або специфічної профілактики коронавірусної хвороби (COVID-19) за нормальних умов застосування з об`єктивних причин та якщо: наявні дані про успішне проведення доклінічних випробувань/досліджень, окремих фаз клінічних випробувань/досліджень та отримані результати містять в сукупності науково обґрунтовані докази, у тому числі дані адекватних та добре контрольованих досліджень, які дають змогу вважати, що лікарські засоби, вакцини або інші медичні імунобіологічні препарати можуть бути ефективними для екстреного медичного застосування на час дії надзвичайної ситуації та/або карантину ( п.1); вакцина або інший медичний імунобіологічний препарат для специфічної профілактики коронавірусної хвороби (COVID-19) має дозвіл на екстрене застосування, наданий компетентним органом Сполучених Штатів Америки, Великої Британії, Швейцарської Конфедерації, Японії, Австралії, Канади, Ізраїлю, Китайської Народної Республіки або за централізованою процедурою компетентним органом Європейського Союзу відповідно до національного законодавства країни надання дозволу чи Європейського Союзу, або вакцина, або інший медичний імунобіологічний препарат перекваліфікований Всесвітньою організацією охорони здоров`я ( п.2).

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 № 1446, чинної на час розгляду справи в суді, затверджено Порядок державної реєстрації лікарських засобів, вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для лікування та/або специфічної профілактики гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, під зобов`язання для екстреного медичного застосування, яким передбачено реєстрацію вакцин для профілактики COVID-19 під зобов`язання для екстреного медичного застосування. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 2021 р. № 95, чинної на час винесення спірного наказу про відсторонення від роботи позивача, було затверджено Порядок державної реєстрації вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для специфічної профілактики гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, під зобов`язання для екстреного медичного застосування, яким було також передбачено реєстрацію вакцин для профілактики COVID-19 під зобов`язання для екстреного медичного застосування.

Таким чином, державою забезпечена можливість здійснення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 зареєстрованими в Україні вакцинами, які пройшли клінічні дослідження.

Також у відповіді на відзив представник позивача зазначив, що у порушення вимог Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», не було надано посадовою особою державної санітарно-епідеміологічної служби відповідного подання про усунення особи від роботи.

Відповідно до абз. 6 ч.1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Проте, порядок усунення від роботи працівників за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служб, встановлений абз. 6 ч.1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» не пов`язаний з порядком, визначеним ст. 46 КЗпП України, п. 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236, та діє як окремий нормативно-правовий акт, який врегульовує відсторонення від роботи у інших випадках.

Щодо зауваження сторони позивача про відсутність визначеного щеплення як обов`язкового, яке не внесене до Календаря профілактичних щеплень в Україні, суд зазначає наступне.

Згідно із п. 1 Календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України 16.09.2011 № 595, календар профілактичних щеплень в Україні (далі - Календар) - нормативно-правовий акт центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, яким встановлюються перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення.

Цей Календар включає обов`язкові профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз.

Інші обов`язкові щеплення встановлюються відповідно до цього Календаря для груп населення: за віком; щеплення дітей з порушенням цього Календаря; щеплення ВІЛ-інфікованих осіб; за станом здоров`я; щеплення дітей після алло/ауто-ТСГК (трансплантація стовбурових гемопоетичних клітин); щеплення на ендемічних і ензоотичних територіях та за епідемічними показаннями.

Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи.

Суд звертає особливу увагу, що відповідним календарем визначено перелік біологічних препаратів, терміни та періодичність проходження щеплення проти певних захворювань, що не виключає можливості встановлення обов`язковості щеплень щодо інших хвороб для певних категорій працівників.

Відсутність відомостей в Календарі профілактичних щеплень в Україні про обов`язкове щеплення відносно поширюваної інфекційної хвороби не може вважатись критерієм оцінки дій або бездіяльності керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій, які зобов`язані забезпечити: контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень, відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19.

Окрім того, позиція представника позивача про те, що підстава відсторонення працівника від роботи, передбачена ст. 46 КЗпП України, а саме «в інших випадках, передбачених законодавством», не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки щеплення від гострої респіраторної хвороби CОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 не передбачено Календарем профілактичних щеплень, як єдиним нормативним актом, який встановлює види обов`язкових щеплень в Україні, в тому числі, і за епідемічними показниками також є безпідставною.

Суд виходить з того, що за визначенням п. 1 Календаря профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ України 16.09.11 № 595, календар профілактичних щеплень в Україні - це нормативно-правовий акт центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, яким встановлюються перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення.

Суд звертає увагу, що наказом не визначено, що це єдиний нормативно-правовий акт, яким встановлюється перелік таких щеплень або те, що іншими нормативно-правовими актами заборонено встановлювати обов`язкові профілактичні щеплення.

Окремою підставою задоволення позовних вимог сторона позивача вказує на те, що позивач зазнала протиправного втручання у її право на працю, через примушування до щеплення, яке проводиться в порушення закону, через що була позбавлена можливості заробляти собі на життя власною працею.

Аналізуючи вказані доводи сторони позивача суд виходить з такого.

Положеннями статей 3, 27, 49 Конституції України регламентовано, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

В законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.

Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, міжнародні договори застосовуються, якщо вони не суперечать Конституції України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 передбачено, що суди мають застосовувати при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано статтею 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Проте, такі втручання цілком припустимі.

Для визначення законності таких втручань Європейський суд вказує на те, що аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті, тобто встановити, чи є втручання виправданим відповідно до закону і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони виправданими в демократичному суспільстві .

Досліджуючи питання наявності закону, Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08.04.2021 рішенні у справі "Вавржичка та інші проти Чеської Республіки" (заява № 47621/13) зазначає: "Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням)".

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Крім того, в зазначеному рішенні ЄСПЛ вказано: «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8.

Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань".

З цих підстав ЄСПЛ визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Як вбачається зі змісту статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав, зокрема і право на працю, із зазначенням строку дії цих обмежень.

Однак, в даному випадку обов`язкова вакцинація для позивача, з подальшим її відстороненням у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19 або абсолютних протипоказань для такої вакцинації, тимчасово обмежила її право на працю з огляду на суспільні інтереси.

Крім того, згідно зі статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, яке включає в себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Вільний вибір та вільну згоду громадянина на працю можна визначити як свободу від примусу до праці, можливість самому розпоряджатись своїми здібностями до праці та самостійно приймати рішення відмовитись від певної роботи у разі, якщо умови роботи його не влаштовують. Законодавством України не встановлено обов`язок роботодавця чи держави забезпечити громадянина роботою з такими умовами, які він вимагає.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КЗпП України, працівники мають право на здорові і безпечні умови праці. За змістом ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, крім випадків укладення між працівником та власником або уповноваженим ним органом трудового договору про дистанційну роботу.

Зважаючи на це, завданням держави та роботодавця є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права людини на працю та інтересами інших людей.

Відповідно до ч.3 ст. 26 Закону України «Про освіту», керівник закладу освіти в межах наданих йому повноважень сприяє здоровому способу життя здобувачів освіти та працівників закладу освіти.

В даному випадку індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення працівником, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, іншим членам трудового колективу, які провели у встановленому державою порядку щеплення, дітей та інших учасників навчального процесу. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України. Встановивши відсторонення педагогічних працівників, які не мають профілактичного щеплення, від виконання обов`язків, держава реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу.

У вже згаданому рішенні у справі "Вавржичка та інші проти Чеської Республіки" (заява № 47621/13) ЄСПЛ зазначає: «Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я».

У постанові Верховного Суду від 10.03.2021 у справі №331/5291/19 вказано, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим. Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей.

Європейський суд дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві та налогошує, що вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних заходів у сфері охорони здоров`я, мета якої є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ України від 19.07.95 № 133 належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції. Крім того, на думку суду, також відсутнє порушення права позивача на працю, передбачене ст.43 Конституції України, оскільки трудові відносини між позивачем та закладом освіти не припинені, а обмеження цього права було законним та відповідало пріоритету забезпечення життя, здоров`я і безпеки людини.

В розрізі балансу інтересів суд не отримав даних про порушення права особи винесеним наказом про відсторонення від роботи.

Оскаржуваний наказ прийнято повноважною особою в межах компетенції, на виконання вимог чинного законодавства, з врахуванням всіх пов`язаних аспектів в сфері забезпечення стану здоров`я як особи позивача, так і інших осіб.

Виходячи з викладеного, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу директора Марківської гімназії Миколаївської селищної ради від 05.11.2021 року № 215-К «Про відсторонення від роботи вчителя хімії та біології ОСОБА_1 », оскільки підстав для визнання його незаконним та скасування судом не встановлено.

З урахуванням відсутності підстав для визнання незаконним та скасування наказу вимоги про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню.

За таких обставин у задоволенні позову адвоката Стадника С.В., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 слід відмовити повністю.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Враховуючи, що підстави для задоволення позову відсутні, то судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та витрати на правову допомогу, покладаються на позивача і не підлягають стягненню з відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст. 46 КЗпП України, ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 № 1236 зі змінами, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», ст. 10-13, 76-89, 141, 259, 263-265, 279, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог адвоката Стадника С.В., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 до Марківської гімназії Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області, відділу освіти Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області про скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення заробітної плати та середньої заробітної плати за час відсторонення, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 17.02.2022 року.

Суддя

Справа № 587/2453/21

Номер провадження 2/573/61/22

Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

( вступна і резолютивна частина )

11 лютого 2022 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді: Черкашиної М.С.

з участю секретаря: Терещенко О.В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: ОСОБА_3 ,

представника відповідача: Ткаченка М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопілля у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом адвоката Стадника С.В., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 до Марківської гімназії Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області, відділу освіти Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області про скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення заробітної плати та середньої заробітної плати за час відсторонення,

В С Т А Н О В И В:

Враховуючи складність у виготовленні повного тексту судового рішення, що потребує значного часу в обґрунтування доводів сторін, суд вважає за необхідне проголосити вступну та резолютивну частину рішення. Повний текст рішення буде виготовлено протягом п`яти днів.

Керуючись ч. 6 ст. 259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог адвоката Стадника С.В., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 до Марківської гімназії Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області, відділу освіти Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області про скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення заробітної плати та середньої заробітної плати за час відсторонення, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст судового рішення буде складено протягом п`яти днів з дня проголошення його вступної та резолютивної частин.

Суддя: