Справа № 755/9504/21
Провадження № 2/755/1595/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2022 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.

при секретарі - Кошель К.А.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши в порядку загального позовного провадження в відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у місті Києві про відшкодування матеріальних та моральних збитків,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просять, з урахуванням уточнень, стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 2 016 000,00 грн моральної шкоди та 64 601,95 грн матеріальних збитків; на користь ОСОБА_2 1 008 000,00 грн моральної шкоди та 6 844,53 грн матеріальних збитків.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 16 липня 2013 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» (далі - ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент») укладено договір купівлі-продажу заставної № 39/2013-БВ щодо придбання квартири в житловому комплексі «Паркові озера» за адресою: АДРЕСА_1 . При укладенні даного договору ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» порушено Закон України «Про цінні папери та фондовий ринок», Закон України «Про іпотеку», Закон України «Про інвестиційну діяльність», лист Міністерства юстиції України від 27 жовтня 2010 року № 820-0-2-10-31, у зв`язку з чим у незаконний спосіб здійснено оформлення договору купівлі-продажу квартири через заставу, при цьому відбулася зміна її вартості.

23 січня 2015 року щодо ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» відкрито кримінальне провадження № 0001096 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 15 та частиною першою статті 190 КК України. 09 лютого 2015 року слідчим Бай Р.Я. винесено постанову про закриття даного кримінального провадження. Не погоджуючись з постановою слідчого позивач ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва зі скаргою на дії слідчого Бай Р.Я. 20 березня 2015 року постанову про закриття кримінального провадження № 0001096 скасовано ухвалою слідчого судді. В подальшому, 25 травня 2015 року слідчим Слідчого відділу Дніпровського районного управління Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві Бай Р.Я. винесено постанову про закриття кримінального провадження, яка також скасована ухвалою слідчого судді 07 липня 2015 року. 26 листопада 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнано потерпілими у даному кримінальному провадженні. 24 грудня 2015 року у зв`язку з ліквідацією Дніпровського районного управління Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві матеріали кримінального провадження № 0001096 передані для проведення досудового розслідування до Дніпровського Управління Поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві та 30 червня 2018 року слідчим слідчого відділу Дніпровського Управління Поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві винесено постанову про закриття кримінального провадження, яка також була скасована постановою Київської міської прокуратури № 4 27 вересня 208 року. 21 березня

2020 року слідчим слідчого відділу Дніпровського Управління Поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві Григорчук Д.І. винесено постанову про закриття кримінального провадження, яка 21 квітня 2021 року також скасована постановою слідчого судді.

Позивачі вважають, що відповідальні у даній справі посадові особи не виконують передбачені нормами чинного кримінально-процесуального кодексу слідчі дії у даній справі, не контролюють та свідомо затягують досудове розслідування. Такі неправомірні дії органів досудового розслідування призвели позивачів до систематичного стресового стану, моральних та душевних страждань, що значною мірою позначилося на стані їхнього здоров`я та призвело до значних витрат на лікування.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 липня 2021 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

01 вересня 2021 року відповідач - Головне управління Національної поліції у м. Києві (далі - ГУ НП у м. Києві), подало відзив на позов, в якому з приводу задоволення позову заперечувало в повному обсязі з таких підстав. Звертаючись до суду із цим позовом, позивачі не довели належними і допустимими доказами факт завдання їм майнової та моральної шкоди внаслідок проведення досудового розслідування, причинний зв`язок між діями працівників ГУНП у м. Києві та настанням тих негативних наслідків, на які позивачі посилаються. Факт того, що ухвалами слідчого судді скасовано постанови про закриття провадження, зокрема, постанови від 09 лютого 2015 року, постанови від 25 травня 2015 року, постанови від 30 червня 2018 року та постанови від 21 березня 2020 року, не доводить заподіяння позивачам шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між діяльністю органів досудового розслідування та настанням шкоди. Права позивачів у зв`язку із передчасним закриттям кримінального провадження № 001096 були відновлені ухвалами слідчого судді, що є достатньою сатисфакцією із урахуванням обставин цієї справи.

01 вересня 2021 року від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позов, в якому відповідач з приводу задоволення даного позову заперечував, пославшись на те, що відповідальність за завдану шкоду може настати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Відповідач стверджує, що станом на сьогодні не існує жодного судового рішення, яким би дії відповідачів були визнані незаконними. При цьому звернення позивача зі скаргами щодо бездіяльності слідчих до суду в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому майнової шкоди.

Позивачі вказують на наявність різкого погіршення стану здоров`я та великі витрати на лікування, зазначаючи перелік діагнозів та госпіталізацій. Крім того, позивачі зазначають, що для оцінки компенсації моральної шкоди, спричиненої фізичним особам існує методика Ерделевського О.М. , котра пройшла реєстрацію у 2010 році та включена до Державного реєстру методик проведення судових експертиз.

Однак, 29 січня 2016 року рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України методика Ерделевського О.М. про визначення розміру відшкодування моральної шкоди була виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз та внесена до Переліку рекомендованої науково-технічної та довідкової літератури, тобто є такою, що втратила чинність.

Крім того, всупереч вищевказаним вимогам позивачем не зазначено, у чому конкретно полягали страждання (фізичні, душевні або психічні); не досліджено характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із частиною першою статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях визначає глава

26 КПК України.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України

від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади передбачені нормами статей 1173, 1174 ЦК України.

Частиною першою статті 1173 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Такі способи захисту цивільних прав характеризується чітко визначеним суб`єктом - заподіювачем шкоди, якими є відповідні державні органи чи їхні посадові і службові особи. Підставою для подання такого позову є прийняття незаконних рішень, незаконні дії чи бездіяльність зазначених органів, що призвели до заподіяння шкоди особі. Також відповідно до статтей 1173-1175 ЦК України така шкода відшкодовується незалежно від вини цих органів (осіб), і у таких справах суд, по-перше, має встановити невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування вимогам закону чи іншим правовим актам; по-друге, встановити, чи порушуються суб`єктивні цивільні права й охоронювані законом інтереси фізичної або юридичної особи цим рішенням, дією чи бездіяльністю. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Закон України «Про Національну поліцію» визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює досудове розслідування кримінальних правопорушень у межах визначеної підслідності (пункт 6 частини першої статті

23 Закону України «Про Національну поліцію»). Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень (частина третя статті 19 Закону України «Про Національну поліцію»).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 (частина перша статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 43 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Тобто, чинним законодавством чітко визначено перелік підстав відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня

1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення:

а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача; г) вина.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (з наступними змінами), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті

1173 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1166, 1167, 1173 ЦК України.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі

№ 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі

№ 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

З матеріалів справи вбачається, що до Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві надійшла заява від гр. ОСОБА_2 , про те, що 16 липня 2013 року директор ТОВ «Інтеграл Буд» ОСОБА_6. , перебуваючи по АДРЕСА_2 , намагався шахрайським шляхом заволодіти грошовими коштами гр. ОСОБА_2 . В ході досудового розслідування встановлено, що 16 липня 2013 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент»» і ОСОБА_2 заключений договір купівлі-продажу заставної № 39/2013-БВ для придбання квартири в житловому комплексі «Паркові озера». Крім того, встановлено, що ОСОБА_2 згідно аналогічної події було подану заяву до Дніпровського РУ ГУМВС України, яка 23 січня 2015 року була внесена в ЄРДР. Крім того, в пункті 6.2 договору купівлі-продажу заставної № 39/2013-БВ між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент»» і ОСОБА_2 зазначено, що сторони домовилися про те, що ринкова вартість ЦП визначається самостійно продавцем на його власний розсуд.

09 лютого 2015 року слідчим СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві Бай Р.Я. кримінальне провадження внесене до ЄРДР № 0001096 від 23 січня 2015 року закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 березня 2015 року постанову про закриття кримінального провадження № № 0001096 скасовано.

25 травня 2015 року слідчим СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві Бай Р.Я. кримінальне провадження внесене до ЄРДР № 0001096 від 21 січня 2015 року закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 серпня 2015 року постанову слідчого СВ Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві Бай Р.Я. від 25 травня 2015 року про закриття кримінального провадження за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру судових розслідувань за № 0001096 від 23 січня 2015 року, за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті

15, частиною першою статті 190 КК України - скасовано.

26 листопада 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 повідомлено, що оскільки кримінальним правопорушенням їм завдано майнову шкоду, відповідно до статті 55 КПК України, вони являються потерпілими у кримінальному провадженні № 0001096.

27 червня 2017 року Київською місцевою прокуратурою № 4 повідомлено ОСОБА_1 , що за результатами проведеного досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні слідчим 29 жовтня 2016 року прийнято рішення про його закриття на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України. За результатами вивчення матеріалів кримінального провадження встановлено, що рішення слідчого про закриття даного провадження прийнято передчасно, без врахування всіх обставин у даному провадженні. У зв`язку з цим, вищевказана постанова слідчого про закриття провадження скасована та в порядку статті 36 КПК України слідчому надано відповідні письмові вказівки для активізації досудового розслідування.

30 червня 2018 року слідчим СВ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві Вовк В.В. кримінальне провадження внесене до ЄРДР № 0001096 від 23 січня 2015 року закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Постановою Київської місцевої прокуратури № 4 від 27 вересня 2018 року постанову слідчого СВ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві Вовка В.В. від 27 червня 2018 року про закриття кримінального провадження № 0001096 скасовано.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність начальника другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань; зобов`язано уповноважену особу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувані відомості за заявою ОСОБА_1 від 15 лютого 2019 року вх № 3-1000 про вчинення кримінального правопорушення, розпочати досудове розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

21 березня 2020 року слідчим СВ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві Григорчук Д.І. кримінальне провадження внесене до ЄРДР № 0001096 від 21 січня 2015 року закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 15, частиною першою статті 190 КК України.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 квітня 2021 року постанову слідчого СВ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві Григорчук Д.І. про закриття кримінального провадження № 0001096 скасовано.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути завдані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Разом із тим, позивачами не доведений розмір заподіяної їм майнової шкоди, оскільки у позовних вимогах цей розмір зазначений як вартість приданих ліків та лабораторні дослідження, що не належать взагалі до витрат, появзаних з відновленням порушеного права.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі

№ 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За змістом частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора:

1) бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування; рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

За змістом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію;

4) відмову у задоволенні скарги.

Отже, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як право особи на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, а тому, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

Оскарження позивачами бездіяльності слідчих та незгода позивачів з прийнятим посадовими особами слідчого відділу СВ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві рішення про закриття кримінального провадження, яке ними було оскаржене в порядку, передбаченому КПК України, не свідчить про наявність безспірних правових підстав для відшкодування позивачам майнової та моральної шкоди.

Таким чином, оскарження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 бездіяльності слідчих під час досудового розслідування в межах кримінального провадження є механізмом реалізації права на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні та визнання незаконною бездіяльності органів досудового слідства в судовому порядку, та не є безумовною підставою для відшкодування моральної та майнової шкоди.

Сам факт скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження та зобов`язання уповноважених осіб виконати певні дії не свідчить про заподіяння моральної шкоди позивачам, не має наслідків цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивачів були поновлені ухвалами слідчих суддів Дніпровського районного суду міста Києва.

Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнали позивачі. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 30 січня

2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18), від 13 березня 2019 року у справі № 338/12193/16-ц (провадження № 61-18855св18), від 03 лютого 2020 року у справі

№ 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20), від 03 липня 2020 року у справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20) від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15 (провадження

№ 61-9574св20).

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis

$ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції»

(№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

З аналізу практики ЄСПЛ щодо тлумачення положення «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було

б неприродно встановлювати один строк у конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства»).

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює весь період провадження.

У кримінальному провадженні відлік часу, на думку ЄСПЛ, починається з моменту висунення обвинувачення в широкому розумінні цих слів. Тобто сюди включається й арешт, і початок слідства, коли особу притягують як підозрювану, і повідомлення про кримінальне переслідування, й «інші дії, що мають на увазі схожі твердження і що істотно впливають на становище підозрюваного» (справа «Екле проти ФРН»). У п. 253 рішення ЄСПЛ від 21 квітня

2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» йдеться: «Суд зазначає, що момент, з якого стаття 6 починає застосовуватись до «кримінальних» питань, залежить від обставин справи. Провідне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд віддавати перевагу «сутнісній», а не «формальній» концепції «обвинувачення», про яке йдеться у пункті першому статті 6 (див. п. 62 рішення ЄСПЛ від 18 січня 2017 року у справі «Шубінський проти Словенії»)».

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що судом не встановлено обставин, які можуть свідчити про надмірну тривалість досудового розслідування.

Враховуючи викладене вище, дослідивши докази та встановлені обставини, суд, дійшов висновку про недоведеність наявності усіх складових деліктної відповідальності для покладення на державу обов`язку по відшкодуванню шкоди, на завдання якої посилаються позивачі, недоведеність факту завдання такої шкоди у визначеному позивачами розмірі та причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та процесуальною діяльністю уповноважених осіб слідчого відділу Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт

1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року).

Враховуючи викладене вище, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у місті Києві про відшкодування матеріальних та моральних збитків.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 9, 55, 56 Конституції України, Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статтями 15, 16, 23, 1167, 1173 ЦК України, статтями 263-265, 352-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у місті Києві про відшкодування матеріальних та моральних збитків, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повне рішення суду виготовлено 31 січня 2022 року.

Суддя О.О. Хромова