Справа № 305/1890/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 лютого 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Бисаги Т.Ю., Фазикош Г.В.,

за участі секретаря Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду від 09 червня 2021 (головуючий суддя Марусяк М.О., повний текст рішення складено 18.06.2021) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування,

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області від 21.10.2016 №133 затверджено проект землеустрою та передано у власність відповідачці ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,15 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :08:003:0012, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Зазначав, що до вказаної земельної ділянки включено частину земельної ділянки, котра постійно перебувала у користуванні родини позивача та яка зазначена у плані забудови до його будинку АДРЕСА_2 , як під`їзна дорога до будинку.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 не може повноцінно користуватися своїм житловим будинком АДРЕСА_2 , оскільки до нього відсутній під`їзд і це обмежує його права.

Вказував, що позивачем не погоджувались межі земельної ділянки суміжного землекористувача ОСОБА_2 , йому не пропонувалось погодити межі, передача у власність земельної ділянки відповідачці відбувалась без його відому, незважаючи на те, що на його погляд складання акту погодження меж є обов`язковим при виготовленні проекту землеустрою, відповідно до ст. 198 ЗК України.

Зазначав, що про порушення своїх прав та про передачу відповідачці земельної ділянки (рішенням Лазещинської сільської ради від 21.10.2016), позивачу стало відомо тоді, коли ОСОБА_2 заблокувала під`їзд до будинку позивача, перегородила дорогу парканом та заявила, що це її приватна власність.

Вказував, що звертався до посадових осіб Лазещинської сільської ради та органів прокуратури, однак бажаного результату це не дало. Також, з даного приводу він звертався до поліції, оскільки його будинок залишився без під`їзної дороги, однак в поліції йому надали відповідь, що для вирішення цього питання необхідно звернутися до суду.

Рішенням Рахівського районного суду від 09 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На це рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким його позов задовольнити.

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що місцевим судом не враховано ту обставину, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом, який залишила його бабуся ОСОБА_3 . У свою чергу спадкодавець ОСОБА_3 була користувачем частини земельної ділянки, котру передано у власність відповідачці ОСОБА_2 . Зокрема, згідно виписки з погосподарської книги за головою дворогосподарства ОСОБА_3 (житловий будинок у приватній власності 1928 року) в особистому користуванні господарства обліковувалась земля станом на 01.01.1976 0,51 га, на 01.06.1976 0,19 га. Скаржник вважає, що без погодження меж земельної ділянки із позивачем ОСОБА_1 , сільська рада не мала права передавати її у власність відповідачці. Вказує, що згідно з планом забудови земельної ділянки позивача, від дороги загального користування до будинку та земельної ділянки позивача було вказано під`їзд шириною 4 м та довжиною 50 м. Однак ця площа включена до земельної ділянки, що передана відповідачці.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить подану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зокрема зазначає, що позивач не надав доказів прийняття спадщини за ОСОБА_3 , доказів оформлення спадкових прав; твердження позивача про те, що ОСОБА_3 була землекористувачем свідчить про те, що вона не оформляла за собою право власності на землю та не могла залишити її нікому у спадок.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином (а.с. 125-129). Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності учасників справи. Відповідно до положень ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

Відповідно до частини третьої статті 71 ЗК України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) (стаття 83 ЗК України).

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У відповідності до приписів ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 96638599 від 07.09.2017 (а.с. 20).

Відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га, з кадастровим номером: :08:003:0012, у АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 74488166 від 01.12.2016 (а.с. 46).

Рішенням виконавчого комітету Лазещинської сільської ради №29 від 07.08.1992 було виділено відповідачці ОСОБА_4 земельну ділянку під будівництво та обслуговування будинку площею 0,15 га, біля старої хати де проживає її брат (а.с. 36).

Рішенням Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області № 558 від 23.10.2015 надано ОСОБА_2 дозвіл на розроблення детального плану території на земельну ділянку, площею 0,15 га в АДРЕСА_1 (а.с. 39).

На замовлення ОСОБА_2 на підставі вищевказаного рішення ФОП ОСОБА_5 було виготовлено «Детальний план території для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 », який був погоджений головним архітектором Рахівського району Боднарчук О.В. та затверджений сесією Лазещинської сільської ради.

У 2016 році ФОП ОСОБА_6 виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером: :08:003:0012 (а.с. 41-45).

Рішенням Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області від 08.07.2016 № 110 затверджено протокол засідання узгоджувальної комісії від 05.07.2016, відновлено та погоджено межу між земельною ділянкою ОСОБА_2 та земельною ділянкою користувачем якої є ОСОБА_1 (а.с. 38).

Рішенням Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області від 21.10.2016 №133 затверджено проект землеустрою та передано у власність відповідачці ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,15 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер - :08:003:0012, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 35).

На підставі цього рішення державним реєстратором 25.11.2016 зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку (а.с. 46).

Позивач ОСОБА_1 не оформив право власності на земельну ділянку для обслуговування свого житлового будинку у АДРЕСА_2 .

Пред`являючи позов до суду, ОСОБА_1 посилався на те, що Лазещинська сільська рада рішенням від 21.10.2016 №133 незаконно передала у власність ОСОБА_2 частину земельної ділянки, яка постійно перебувала у користуванні родини позивача, а саме під`їзну дорогу до його житлового будинку.

Статтею 83 ЗК України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Згідно з ч.1 ст. 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Статтею 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану.

Стверджуючи про те, що частина земельної ділянки постійно перебувала у користуванні родини позивача, є проїздом (дорогою) загального користування, позивач не надав належних та допустимих доказів належності йому цієї частини земельної ділянки на праві власності чи праві користування, а також те, що така частина земельної ділянки є проїздом (дорогою) загального користування та її включено до земельної ділянки ОСОБА_2 .

Схема у проекті забудови земельної ділянки індивідуального житлового будинку ОСОБА_1 (а.с. 11) визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального житлового будинку, однак не є належним та достатнім доказом того, що до житлового будинку ОСОБА_1 було передбачено дорогу загального користування, її параметрів, площі та конфігурації. Указана схема не є доказом накладення земельної ділянки ОСОБА_2 на дорогу загального користування.

Зазначення під`їзної дороги від точки Г до Д у схемі опису меж у розробленому ТзОВ «Георан» проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_7 (а.с. 19) не є належним доказом наявності дороги загального користування саме там, де зазначено на вказаній схемі. При цьому колегія зазначає, що у схемі вказано, що земельна ділянка від Д до А є землею ОСОБА_8 , ОСОБА_7 не є учасником справи, у справі відсутні докази про затвердження такого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_7 , при цьому у вищевказаній схемі не зазначено розташування земельної ділянки землекористувача ОСОБА_1 . Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_7 для ведення особистого селянського господарства не є доказом того, що до житлового будинку позивача ОСОБА_1 передбачено дорогу загального користування, її параметрів, площі та конфігурації.

При цьому колегія суддів зазначає, що згідно проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером: :08:003:0012, по межі від А до Б розташована земельна ділянка ОСОБА_1 , до якої веде грунтова дорога (землі загального користування), які межують із земельною ділянкою ОСОБА_2 по межі від А до Г (а.с. 42-45). Така грунтова дорога розташована з іншої сторони земельної ділянки ОСОБА_2 у порівнянні зі схемою, складеною ТзОВ «Георан» у проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_7 . Крім того слід зазначити, що у випадку існування дороги загального користування, як зазначено у вказаній схемі, земельна ділянка відповідача буде розділена на дві ділянки.

Таким чином, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що земельну ділянку у власність ОСОБА_2 передано незаконно, що частина відповідної земельної ділянки була передана у користуванні позивачу. Посилання позивача на те, що частина земельної ділянки (котру він вважає під`їзною дорогою до свого житлового будинку), яку передано у власність ОСОБА_2 , була раніше передана в користування позивачу чи його родині є голослівними та бездоказовими. Позивачем не надано належних доказів того, що до його житлового будинку (будинку спадкодавця) було передбачено дорогу загального користування, її параметри, площу та конфігурацію, не надано відомостей із відповідної містобудівної документації, а також того, що така дорога включена до земельної ділянки ОСОБА_2 .

Позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що існує накладення земельної ділянки ОСОБА_2 саме на дорогу загального користування.

Стосовно доводів позивача про те, що земельна ділянка передана ОСОБА_2 без погодження меж земельної ділянки з ОСОБА_1 , слід зазначити наступне.

Стадія погодження меж земельної ділянки при виготовлення землевпорядної документації є допоміжною.

Стаття 198 Земельного кодексу України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами».

Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Якщо власник суміжної земельної ділянки відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті.

При цьому, у разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним.

Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Для передачі у власність заявнику земельної ділянки органу місцевого самоврядування достатньо власних повноважень. Діюче законодавство не обмежує право органу місцевого самоврядування на таку передачу відсутністю підпису суміжного землекористувача.

Такий правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №681/1039/15-ц, від 18 квітня 2018 року у справі №346/4408/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №350/67/15-ц.

Як зазначалось вище, оскільки ОСОБА_1 відмовлявся підписати акт погодження меж із земельною ділянкою ОСОБА_2 , рішенням Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області від 08.07.2016 № 110 затверджено протокол засідання узгоджувальної комісії від 05.07.2016, відновлено та погоджено межу між земельною ділянкою ОСОБА_2 та земельною ділянкою користувачем якої є ОСОБА_1 (а.с. 38).

Таким чином, суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що ним не погоджувались межі земельної ділянки відповідача.

Зважаючи на встановлені обставини та наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено порушень Лазещинською сільською радою актів цивільного та земельного законодавства при прийнятті оспорюваного рішення від 21.10.2016 № 133, не доведено порушення прав ОСОБА_1 внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування оспорюваного рішення.

Щодо застосування строку позовної давності, заявленого відповідачем ОСОБА_2 та її представником ОСОБА_9 суд зазначає наступне.

Судом першої інстанції було встановлено, що земельний спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неодноразово розглядався Лазещинською сільською радою та її органами.

Згідно з протоколом виїзного засідання депутатської земельної комісії Лазещинської сільської ради від 05.07.2016, спірне питання про узгодження меж земельної ділянки, площею 0,15 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 було предметом розгляду виїзного засідання депутатської земельної комісії Лазещинської сільської ради. При розгляді питання від сторони ОСОБА_1 була присутня його дружина ОСОБА_10 . Розглянувши на місці спірне земельне питання, депутатська земельна комісія прийняла одноголосне рішення про встановлення межі між вказаними земельними ділянками без згоди гр. ОСОБА_1 , так як його відмова підписати акт узгодження меж вважається безпідставною.

Як слідує з відповіді Лазещинської сільської ради від 08.12.2017 № 468-02/25 на адвокатський запит, у ній зазначено, що спірне питання (щодо спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) розглядалося із запрошенням обох зацікавлених сторін на пленарне засідання сесії сільської ради. Прийнявши до уваги висновок земельної комісії, заслухавши пояснення спірних сторін, рішенням Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області від 21.10.2016 №133 було передано у власність відповідачці ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,15 га.

ОСОБА_1 не довів той факт, що він не міг дізнатися у жовтні 2016 року про прийняття оспорюваного рішення Лазещинської сільської ради від 21.10.2016, що випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відтак ОСОБА_1 не спростував презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Відповідні правові висновки викладені, зокрема, у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц.

Оскільки встановлено, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у задоволені позову слід відмовити саме за необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду відповідає встановленим обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рахівського районного суду від 09 червня 2021 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 лютого 2022 року.

Головуюча:

Судді: