ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року

м. Черкаси

Справа № 703/4175/20
Провадження № 22-ц/821/65/22
категорія: 304070000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Василенко Л. І.,

суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Смілаенергопромтранс»;

відповідач ОСОБА_1 ;

треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Смілянська міська рада, ОСББ «Кременчуцьке-10»,

розглянув у порядку письмового провадження в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 листопада 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Смілаенергопромтранс» до ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Смілянська міська рада та ОСББ «Кременчуцьке-10», про стягнення боргу з оплати послуги з постачання теплової енергії та штрафних санкцій, у складі головуючого судді Ігнатенко Т. В., повний текст рішення складено 08 листопада 2021 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудня 2020 року ТОВ «Смілаенергопромтранс» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Смілянська міська рада та ОСББ «Кременчуцьке-10», про стягнення боргу з оплати послуги з постачання теплової енергії та штрафних санкцій.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є добросовісним постачальником теплової енергії у будинок, в якому знаходиться квартира відповідача за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначав, що нарахування оплати послуги здійснені відповідачу за тарифами, затвердженими постановою НКРЕКП №1101 від 09 червня 2016 року та рішенням виконавчого комітету Смілянської міської ради № 461 від 18 жовтня 2017 року.

Відповідач є споживачем послуг з постачання теплової енергії згідно ст. 1 ЗУ «Про теплопостачання» та має особовий рахунок споживача № НОМЕР_1 . Оскільки відповідач споживає надані послуги, не відмовилася від них у законному порядку, відтак згідно ст. 205, 901-903 ЦК України, договір про надання послуг з постачання теплової енергії між сторонами фактично відбувся (конклюдентний договір).

Додатковим підтвердженням існування між сторонами фактичних договірних відносин є те, що з 15 лютого 2016 року до 31 грудня 2016 року діяв договір №1 про реструктуризацію заборгованості з оплати житлово-комунальної послуги.

Вважає, що відповідач повинна оплачувати послугу щомісячно не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, проте свої обов`язки споживача не виконує, тому заборгувала на день звернення до суду за період з лютого 2016 року по листопад 2020 року 13076,86 грн.

Вказував, що 05 грудня 2018 року звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу на відповідача щодо стягнення боргу у сумі 5809,92 грн (період: лютий 2016 року жовтень 2018 року).

01 березня 20219 року позивач отримав судовий наказ від 27 грудня 2018 року, який 14 березня 2019 року надав для виконання до Смілянського МВ ДВС.

17 листопада 2020 року Смілянський МВ ДВС направив постанову за місцем роботи відповідача про стягнення з неї боргу із заробітної плати.

23 листопада 2020 року відповідач звернулася до суду з заявою про поновлення пропущеного строку та скасування судового наказу, яка ухвалою суду від 24 листопада 2020 року була задоволена, оскільки відповідач фактично проживає з сім`єю у м. Черкаси. Про дану ухвалу позивач дізнався лише 11 грудня 2020 року, коли отримав її поштовим зв`язком, в зв`язку з чим звернувся до суду з даною позовною заявою.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь 13076,86 грн боргу з оплати послуги з постачання теплової енергії та 2102 грн судового збору, а всього 15178,86 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 листопада 2021 року, із врахуванням ухвали Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 08 листопада 2021 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Смілаенергопромтранс» заборгованість з оплати послуги з постачання теплової енергії у сумі 10094,38 грн та судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1622,53 грн, а всього 11716,91 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що будь-яких доказів, на підставі яких суд має об`єктивну можливість встановити невідповідність розрахунків позивача щодо заборгованості відповідача, доказів сплати відповідачем вищевказаної заборгованості за надану позивачем послугу з постачання теплової енергії відповідачем не надано та матеріали справи не містять.

Тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ТОВ «Смілаенергопромтранс» та наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за спожиту послугу з постачання теплової енергії, що утворилась за період з лютого 2016 року по листопад 2020 року включно у сумі 13076,86 грн.

Разом з тим, суд врахував клопотання про застосування у даній справі строків позовної давності та дійшов висновку, що позивач, звернувшись до суду 18 грудня 2021 року, пропустив позовну давність до платежів за період з лютого 2016 по листопад 2017 року включно, на суму 2982,48 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Вважаючи, що рішення суду в частині часткового задоволення позовних вимог винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов в частині стягнення з неї на користь позивача заборгованості з оплати послуг з постачання теплової енергії задовольнити частково за період з грудня 2017 року по 25 червня 2018 року в сумі 2660,50 грн. В іншій частині -відмовити повністю.

Провести розподіл судових витрат відповідно до прийнятого у справі рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд маючи розрахунок боргу, поданий позивачем та отримавши на нього заперечення представника відповідача, з посиланням на те, що площа в розрахунку не відповідає площі, що зазначена в документах, які містяться в матеріалах справи, не взяв їх до уваги та не здійснив власний розрахунок, обмежившись вказівкою, що матеріали справи не містять доказів на підставі яких суд має об`єктивну можливість встановити невідповідність розрахунків позивача.

Вважає, що не провівши власний розрахунок боргу суд не врахував обставини справи та порушив вимоги процесуального законодавства і фактично ухилився в цій частині від вирішення спору по суті.

Також зазначила, що суд дійшов не правильних висновків про законність нарахування плати у період з 26 червня 2018 року по 30 листопада 2020 року за послуги з теплопостачання, яке за вказаний період включається у плату за проживання в гуртожитку.

Отже, на думку скаржника, стягненню підлягає лише заборгованість за період з грудня 2017 року по 25 червня 2018 року у розмірі 2662,50 грн.

Фактичні обставини справи

Згідно розпорядження міського голови від 17 червня 2008 року №165-р (обмін кімнатами в гуртожитку по АДРЕСА_2 ), ОСОБА_1 26.06.2008 отримала ордер на жилу площу в гуртожитку № 0053, відповідно до якого, їй надано право на зайняття з сім`єю з 1 чоловіка жилої площі в гуртожитку по АДРЕСА_1 , розміром 12,1 кв.м. (а.с. 75).

Виконавчим комітетом Смілянської міської ради від 26 червня 2008 року ОСОБА_1 видано ордер на житлову площу в гуртожитку №0053, а саме на право заняття з сім`єю з 1 чоловіка жилої площі в гуртожитку по АДРЕСА_1 , розміром 12,1 кв.м. підстава видачі ордера розпорядження міського голови від 17 червня 2008 року №165-р (обмін кімнатами) (а.с. 76).

З копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Смілянським МВ УМВС України в Черкаській області 07 листопада 2007 року на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що остання з 27 червня 2008 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

Відповідно до довідки №16-11/661 від 16 квітня 2021 року Відділу державної реєстрації виконавчого комітету Смілянської міської ради, за адресою: м. Сміла, вул. Кременчуцька, буд. 10, кім. 15, з 27 червня 2008 року зареєстрована ОСОБА_1 , де на даний час зареєстрована і її дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Станом на 16 квітня 2021 року за даною адресою інші зареєстровані особи відсутні (а.с. 77).

Рішеннями виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області від 18 жовтня 2017 року №461 «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та теплову енергію для ТОВ «Смілаенергопромтранс» вирішено встановити ТОВ «Смілаенергопромтранс» тарифи для населення на послугу з централізованого опалення для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії у сумі 53,99 грн за 1 кв.м. (з ПДВ) (а.с. 12).

Відповідно до актів про подачу теплової енергії від 15 жовтня 2015 року, від 26 жовтня 2016 року, від 26 жовтня 2017 року, від 29 жовтня 2018 року, 31 жовтня 2019 року та 02 листопада 2020 року, складених представниками ТОВ «Смілаенергопромтранс», за участю представника благоотримувача/ власника будинку, відповідач ОСОБА_1 з жовтня 2015 року по листопад 2021 року включно отримувала послугу з постачання теплової енергії, яку надавало ТОВ «Смілаенергопромтранс». Згідно з вказаними актами 18 жовтня 2015 року, 22 жовтня 2016 року, 24 жовтня 2017 року, 26 жовтня 2018 року, 31 жовтня 2019 року та 26 жовтня 2020 року, в зв`язку з початком опалювального сезону у м. Сміла, було подано теплову енергію споживачу за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 13-16).

Згідно з Договором №1 про реструктуризацію заборгованості з оплати житлово-комунальної послуги від 15 лютого 2016 року, укладеного між ТОВ «Смілаенергопромтранс» та споживачем ОСОБА_1 , яка є наймачем та має особовий рахунок № НОМЕР_1 , передбачено, що теплопостачальник надає боржнику розстрочку у погашенні заборгованості з оплати спожитої послуги з централізованого постачання теплової енергії, що утворилася станом на 15 лютого 2016 року в сумі 2889,79 грн на строк до 31 грудня 2016 року (а.с. 9).

Відповідно до розрахунку боргу по особовому рахунку № НОМЕР_1 з оплати послуги з постачання теплової енергії, відповідачем ОСОБА_1 умови вищевказаного договору реструктуризації виконані у повному обсязі у грудні 2016 року, а саме сплачено заборгованість у сумі 2900 грн. Проте, станом на листопад 2020 року заборгованість ОСОБА_1 становить 13076,86 грн (а.с.8).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», споживачем комунальних послуг являється фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно з ст. 3 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (який втратив чинність 01 травня 2019 року) споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (який втратив чинність 01 травня 2019 року) обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Подібні за змістом норми закріплено у п. 1 ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 7 чинної редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно з ч. 5 ст. 13 вищевказаного ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

У рішенні Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 зроблено правовий висновок щодо застосування положень п. 10 ч. 3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відносно відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати житлово-комунальних послуг та роз`яснено, що споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати за надані послуги.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 522/8173/14-ц.

Частиною 2 ст. 32 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (який втратив чинність 01 травня 2019 року) передбачено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 14 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (у чинній редакції) плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.

Частиною 6 ст. 19 ЗУ «Про теплопостачання» визначено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до ст. 25 вищезазначеного Закону, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , на підставі розпорядження міського голови від 17 червня 2008 року №165-р (обмін кімнатами в гуртожитку по АДРЕСА_2 ), 26.06.2008 отримала ордер на жилу площу в гуртожитку №0053, відповідно до якого, їй надано право на зайняття з сім`єю з 1 чоловіка жилої площі в гуртожитку по АДРЕСА_1 , розміром 12,1 кв.м.

ТОВ «Смілаенергопромтранс» є надавачем послуг з централізованого опалення та згідно з рішеннями виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області від 18 жовтня 2017 року № 461 «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та теплову енергію для ТОВ «Смілаенергопромтранс» ТОВ «Смілаенергопромтранс» встановлено тарифи для населення на послугу з централізованого опалення для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії у сумі 53,99 грн за 1 кв.м. (з ПДВ) (а.с. 12).

Договір надання послуг між ТОВ «Смілаенергопромтранс» та ОСОБА_1 не укладений.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не заперечувала факту наявності в неї жилої площі в гуртожитку по АДРЕСА_1 , розміром 12,1 кв. м. та отримання комунальних послуг від ТОВ «Смілаенергопромтранс», проте не погоджується із порядком нарахування їй плати за надані послуги та розміром заборгованості.

Засади правового статусу гуртожитків визначено в гл. 4 розд. ІІІ «Користування гуртожитками» Житлового кодексу, ст. 131 якого встановлено порядок користування гуртожитками.

Питання оплати за користування житловими приміщеннями в гуртожитках та оплати за житлово-комунальні послуги на момент виникнення спірних правовідносин врегульовано ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», Положенням про гуртожитки, затвердженим Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84 (далі Положення про гуртожитки 2015 року), та в подальшому Примірним положенням про користування гуртожитками, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498 (наказ про затвердження якого набрав чинності 26 червня 2018 року).

Згідно Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84, яке було чинним частину спірного періоду, гуртожитки за своїм призначенням поділяються на два види: для проживання окремих осіб (жилі приміщення перебувають у користуванні кількох осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах); для проживання сімей (жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у відособленому користуванні однієї сім`ї).

Пунктом 7 розділу III Положення, особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у зв`язку з проживанням у гуртожитку. Розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку. У договорі найму жилого приміщення в гуртожитку також визначається порядок здійснення розрахунків між власником гуртожитку та особою, що проживає в гуртожитку. Розмір плати за житлово-комунальні послуги визначається відповідно до встановлених уповноваженим органом цін/тарифів на такі послуги.

Отже, мешканці гуртожитків (як для проживання окремих осіб, так і для проживання сімей) оплачують вартість комунальних послуг, послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а також інші послуги (якщо вони надаються за згодою мешканців гуртожитку та оплачуються на договірних засадах).

Відповідно до п. 7 Примірного положення, користування жилою площею здійснюється: у гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера.

Згідно п. 15 Примірного положення, особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору.

Плата за проживання у гуртожитку включає: витрати на оплату житлово-комунальних послуг (послуги з управління гуртожитком, послуги з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, постачання та розподілу природного газу, електричної енергії, послуги з поводження з побутовими відходами); інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання (утримання майна гуртожитку, зазначеного в абзаці першому пункту 14 цього Положення) та організації побуту (заміна, прання, дезінфекція постільних речей тощо у разі їх видачі).

З аналізу пункту 15 Примірного положення № 498 випливає, що плата за проживання в гуртожитку справляється на підставі договору та включає витрати на оплату житлово-комунальних послуг і витрати, необхідні для забезпечення належних умов проживання включно з витратами на утримання майна гуртожитку, що надається наймачеві (ліжко, шафа, білизна тощо) та організацію побуту.

В апеляційній скарзі зазначено, що з 26 червня 2018 року позивач не мав права нараховувати плату за послуги, оскільки це входить в плату за проживання в гуртожитку.

Проте, відповідач ОСОБА_1 не надала суду доказів укладення такого договору, розміру тарифу чи доказів оплати нею тарифу за проживання в гуртожитку.

Тому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, про необхідність стягнення із відповідача плати за фактично отримані послуги з теплопостачання.

Позиція Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 520/4420/19 викладена у справі щодо інших правовідносин та предмету спору (стосується оскарження рішення про застосування адміністративно-господарських санкцій та припису, які були прийняті на підставі висновків перевірки про порушення позивачем вимог щодо застосування вищими навчальними закладами державної форми власності регульованих цін на проживання в студентському гуртожитку), тому не може враховуватись при вирішенні даного спору.

Досліджуючи розмір заборгованості, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 вбачається, що за постачання теплової енергії, позивачем ТОВ «Смілаенергопромтранс» нараховано борг за період з лютого 2016 року по листопад 2020 року (а.с.8).

В суді першої інстанції відповідач не надавала власного розрахунку боргу, проте як у суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі вказувала, що плата за теплопостачання здійснена з невірної площі 12,40 кв. м, тоді як площа її кімнати складає, 12,10 кв. м.

Суд першої інстанції відхилив вказані заперечення до розрахунком з посиланням на те, що стороною відповідача не надано власного розрахунку заборгованості, який спростовує розрахунок заборгованості, наданий позивачем, а ордер на житлову площу не є технічним документом, на підставі якого можливо встановити дійсну площу вказаної кімнати.

З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується, адже споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

В даному випадку ОСОБА_1 , як споживач послуг ТОВ «Смілаенергопромтранс», отримала послуги щодо опалення на площу саме 12,10 кв. м., яка надана їй в порядку обміну з кімнатою площею саме 13,6 кв.м, що стверджується ордерами на житлову площу № 0035 від 06.07.2007 та № 0053 від 26.06.2008 (а.с.73, 76)..

На ряду з цим апеляційний суд зауважує, що суд першої інстанції, на підставі заяви відповідача, вірно застосував позовну давність, згідно з ст. ст. 256, 267, 264 ЦК України, та визначив спірний період за який підлягає стягненню борг з відповідача, а саме з листопада 2017 року по грудень 2020 року.

Враховуючи викладене із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Смілаенергопромтранс»за період з листопада 2017 року по грудень 2020 року стягненню підлягає 9850,23 грн боргу за послуги з теплопостачання, виходячи із площі кімнати 12,1 кв. м.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції, а фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції.

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 листопада 2021 року підлягає зміні, шляхом зменшення розміру заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ ««Смілаенергопромтранс» за послуги з теплопостачання з 10094,38 грн до 9850,23 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Враховуючи розмір задоволених вимог із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Смілаенергопромтранс» підлягає стягненню 1583,44 грн судового збору за подачу позову.

Із ТОВ «Смілаенергопромтранс» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 283,77 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.

Згідно ст. 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту (ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

При цьому, чинним законодавством визначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню в судовому порядку.

Згідно положень ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

В підтвердження судових витрат скаржником надано наступні документи: Договір про надання правової допомоги від 01 грудня 2021 року № 1/12/21, Додаткова угода до Договору про надання правової допомоги від 01 грудня 2021 року № 1/12/21 від 01 грудня 2021 року, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат у розмірі 3000 грн (зокрема, за підготовку апеляційної скарги),

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги із ТОВ «Смілаенергопромтранс» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню витрати на правничу допомогу 270 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 листопада 2021 року змінити зменшивши розмір заборгованості з оплати послуги з постачання теплової енергії, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Смілаенергопромтранс», з 10094,38 грн до 9850,23 грн.

Змінити розподіл судових витрат, стягнувши із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Смілаенергопромтранс» 1583,44 грн судового збору за подачу позову.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Смілаенергопромтранс» на користь ОСОБА_1 283,77 грн судового збору за подачу апеляційної скарги та 270 грн витрат на правову допомогу, а всього 553,77 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2022 року.

Головуючий: Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

О. В. Карпенко