головуючий у суді І інстанції Мальцев Д.О.
провадження № 22-ц/824/1167/2022
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», третя особа: Приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Тарас Володимирович, третя особа 2: Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Семенов Руслан Анатолійович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Вердикт Капітал», третя особа 1: Приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В., третя особа 2: Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Семенов Р.А., в якому просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис від 23 лютого 2021 року вчинений третьою особою 1, зареєстрований в реєстрі за № 2273 та стягнути судові витрати у загальному розмірі 11 362 грн, які складаються з судового збору - 908 грн, судового збору за забезпечення позову - 454 грн та професійної правничої допомоги - 10 000 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 23 червня 2006 року між ним та АКБ «ТАС-КОМЕРЦБАНК» було укладено кредитний договір № 2707/0606/91-002.

23 лютого 2021 року третьою особою 1 було вчинено виконавчий напис про стягнення з позивача на користь відповідача суми боргу у розмірі 106 904,38 грн та за вчинення цього напису - 1 500 грн.

Позивач вважав, що виконавчий напис № 2273 від 23 лютого 2021 року вчинено Приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В. з порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами, наслідком чого є відкриття неправомірного виконавчого провадження щодо виконання вищевказаного виконавчого напису, яке відкрито на підставі заяви відповідача, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом та з заявою про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Вердикт Капітал», третя особа: Приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В., третя особа 2: Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Семенов Р.А. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задоволено частково.

Визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В. 23 лютого 2021 року за реєстровим № 2273 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за Кредитним договором № 2707/0606/91-002 від 23 червня 2006 року, укладеного між АКБ «ТАС-КОМЕРЦБАНК» як банком та ОСОБА_1 як позичальником суми боргу у розмірі 106 904,38 грн та за вчинення цього напису - 1 500 грн, таким, що не підлягає виконанню.

Стягнено з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 454 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду Генеральний директор ТОВ «Вердикт Капітал» - Іжаковський О.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів, оскільки, для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису - існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості і ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. (Правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 5 липня 2017 року № 6-887цс 17).

Звертає увагу, що безспірність вимог визначається не нотаріусом або стягувачем, а відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а нотаріус лише перевіряє безспірність заборгованості по наданим документам (Лист ВССУ від 7 лютого 2014 року «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій, або відмову в їх вчиненні»).

Зазначає, що на час звернення до суду із позовом, наказ про скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правового акта був відсутній. Пункт 2 (розділ 2) Постанови № 1172, на підставі якого було вчинено виконавчий напис не виключений з державного реєстру нормативно-правових актів, а тому ця норма є чинною. Відтак посилання суду першої інстанції на те, що пункт 2 (розділ 2), на підставі якого було вчинено виконавчий напис, втратив чинність - є безпідставним.

7 грудня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Дзюбенка Р.В., в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що апеляційна скарга є необґрунтованою, оскільки, має посилання загального характеру на норми матеріального права без прив`язки до обставин у справі №761/11238/21; не містить в собі доводів чи обґрунтувань, які саме норми матеріального права порушені судом першої інстанції; в частині порушення норм процесуального права зводиться до загальних посилань про обґрунтованість рішення та без зазначення, які саме докази в матеріалах справи оцінені невірно, або який висновок суду не відповідає фактичним обставинам у справ та наявним у справі доказам.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 -адвокат Дзюбенко Р.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу (а.с. 154-155).

25 січня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання від Генерального директора ТОВ «Вердикт Капітал» про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку із неможливістю забезпечити явку представника відповідача, та із запровадженням карантину.

Відповідно до ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, проте суд може відкласти розгляд справи, якщо повідомлені стороною причини неявки буде визнано поважними.

Однак, клопотання відповідача не містить будь-яких причин, за яких неможливо було забезпечити явку представника відповідача. Тому, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність поважних причин неявки відповідача та відсутність підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи.

Відхиляючи клопотання про відкладення справи суд враховує, що відповідач подав апеляційну скаргу, в якій ґрунтовно і змістовно виклав свою позицію щодо незаконності і необґрунтованості, на його думку, судового рішення та наявності підстав для його скасування.

Крім того, посилаючись на карантинні обмеження відповідач не був позбавлений можливості порушити перед судом клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з дотриманням положень статті 212 ЦПК України.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції із урахуванням правових висновків Верховного Суду виходив із того, що стороною відповідача не було надано суду в порушення положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, належних і допустимість доказів в обґрунтування того, що третій особі 1 були подані відомості про безспірність суми заборгованості позивача за кредитним договором. При цьому судом першої інстанції було враховано, що складена стороною відповідача виписка з особового рахунку позивача не є документом, що підтверджує безспірність суми заборгованості за кредитним договором позивача, як і відсутні відомості, що сума заборгованості утворилась у зазначений у виконавчому написі час (за період з 5 травня 2015 року по 9 лютого 2021 року), при цьому судом було враховано термін кредитування, та відповідний ліміт тіла кредиту, який передбачили сторони.

Колегія суддів у цілому погоджується із указаним висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 23 червня 2006 року між позивачем та АКБ «ТАС-КОМЕРЦБАНК» укладено кредитний договір № 2707/0606/91-002.

Предметом Кредитного договору було надання позивачу кредитних коштів у розмірі 109 700,00 грн на строк з 27 червня 2006 року по 23 червня 2011 року.

Кредитні кошти були надані для придбання автомобіля MitsubishiLancer 1.6, шасі (кузов) НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між ОСОБА_1 та АКБ «ТАС-КОМЕРЦБАНК» 23 червня 2006 року було укладено Договір застави № 2707/0606/91-002-2-02.

Предметом застави є автомобіль MitsubishiLancer 1.6, шасі (кузов) НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .

В подальшому, правонаступником АКБ «ТАС-КОМЕРЦБАНК» стало ПАТ «СВЕДБАНК».

На підставі договору факторингу №11 від 2 лютого 2012 року та Договору відступлення за договорами застави від 2 грудня 2012 року право вимоги за Кредитним договором та Договором застави відступлено ПАТ «СВЕДБАНК» на користь ТОВ «Вердикт Фінанс».

ТОВ «Вердикт Фінанс» звернулось до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Феміда Немезіда» про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави (справа №521/10375/13-ц).

За результатами розгляду справи Малиновським районним судом м. Одеси 18 грудня 2013 року у справі №521/10375/13-ц винесено заочне рішення, яким:

- позовну заяву ТОВ «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_1 , ТОВ «Феміда Немезіда» про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави - задоволено.

- стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ТОВ «Феміда Немезіда» на користь ТОВ «Вердикт Фінанс» заборгованість за кредитним зобов`язанням по договору поруки № 2707/0606/91-002-П у розмірі 10,00 (десять) гривень.

- в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2707/0606/91-002 від 23.06.2006 року, яка станом на 30 квітня2013 року становить суму у розмірі 138 136,50 грн, звернуто стягнення на предмет застави автотранспортний засіб: марка: Mitsubishi; модель: LANCER; рік випуску: 2006; номер кузова: НОМЕР_1 ; держ.реєстр.номер: НОМЕР_2 , вартість якого згідно договору застави складала 109 700,00 грн, що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автотранспортного засобу ТОВ «Вердикт Фінанс» з укладанням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автотранспортного засобу з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ТОВ «Вердикт Фінанс» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу;

- зобов`язано ОСОБА_1 передати ТОВ «Вердикт Фінанс» предмет застави автотранспортний засіб: марка: Mitsubishi; модель: LANCER; рік випуску: 2006; номер кузова: НОМЕР_1 ; держ.реєстр.номер: НОМЕР_2 , що належить йому на праві власності та знаходиться у нього або інших осіб, а також комплект ключів від цього автотранспортного засобу, свідоцтво про реєстрацію автотранспортного засобу та технічний паспорт.

- стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ТОВ «Феміда Немезіда» на користь ТОВ «Вердикт Фінанс» судовий збір у сумі 1 097 (одна тисяча дев`яносто сім) гривень 00 копійок.

Як вбачається з копії Виконавчого напису від 23 лютого 2021року, за ним вказано що ТОВ «Вердикт Фінанс» уступило отримані права та обов`язки за Кредитним договором ТОВ «Вердикт Капітал» на підставі договору №04-02/2021 про відступлення прав вимоги за кредитним договором від 04 лютого 2021року.

Таким чином, за змістом виконавчого напису у ТОВ «Вердикт Капітал» виникли права кредитора за Кредитним договором з 4 лютого 2021 року.

Відомостей про відступлення прав за Договором застави виконавчий напис не містить.

23 лютого 2021 року було вчинено третьою особою 1 виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2273, за яким з позивача на користь відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 106 904,38 грн, яка складається: суми 3% річних - 23 910,86 грн; інфляційних збитків - 82 993,52 грн.

За вчинення цього виконавчого напису з боржника підлягає стягненню 1 500,00 грн на користь стягувача.

Нарахування суми 3 відсотків річних та інфляційних проводилось за період з 5 травня 2015 року по 9 лютого 2021 року.

Витребувані судом першої інстанції у Приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Тараса Володимировича належним чином завірені копії документів, на підставі яких ним 23 лютого 2021 року було вчинено виконавчий напис за реєстровим № 2273- до суду не надійшли.

Згідно постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Семенова Руслана Анатолійовича від 10 березня 2021 року відкрито виконавче провадження (ВП №64785724) за вказаним виконавчим написом.

За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України.

Відповідно до статті 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: «11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

Встановлені судом обставини у цій справі свідчать, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 23 лютого 2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14.

Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) ? «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання».

Позивач звертаючись до суду, як на підставу для задоволення позовних вимог посилався на те, що укладений між банком та позивачем кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Отже, за змістом позову чітко визначено підстави оскарження спірного виконавчого напису, зокрема вказано: вчинення виконавчого напису, нотаріусом відбулося за договором укладеним у простій письмовій формі, а тому суперечить діючому законодавству, оскільки передбачається можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору; виконавчий напис вчинено нотаріусом поза межами строку визначеного положеннями ст.. 88 Закону України «Про нотаріат»; виконавчий напис вчинено щодо сум, які не входять до складу договірних зобов`язань.

Так, оцінивши доводи позивача суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими.

Як вказано у позові та підтверджується матеріалами справи кредитний договір №2707/0606/91-002 від 23 червня 2006 року, на якому вчинено виконавчий напис, вчинено в простій письмовій формі.

Діючим законодавством станом на момент вчинення виконавчого напису (23 лютого 2021 року) та на даний час вчинення виконавчого напису на підставі правочинів вчинених в простій письмовій формі (не в нотаріальній формі), зокрема, Кредитного договору в простій письмовій формі - не передбачено.

Як вірно вказано судом першої інстанції, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку напідставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» було визнано незаконною та нечинною.

Неможливість вчинення виконавчого напису на кредитному договорі без його нотаріального посвідчення відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі №910/10374/17 (провадження №12-5гс21) та висновкам Верховного Суду, що зокрема викладені у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №172/1652/18, від 12 березня 2020 року у справі №757/24703/18-ц.

Правовий висновок полягає у тому, що вчинення виконавчого напису можливе лише на оригіналі нотаріально посвідченого договору, а не направочині, вчиненому у письмовій формі. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (п. 95).

Вказаний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду підтверджує правильність висновків суду першої інстанції та спростовує доводи апеляційної скарги, в частині чинності постанови №1172 та можливості вчинення виконавчого напису на договорі, вчиненому в письмовій формі.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Із матеріалів справи вбачається, що спірний виконавчий напис № 2273 від 23 лютого 2021 року вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано- Франківської області Личук Т.В. на Кредитному договорі, вчиненому у письмовій формі. До матеріалів справи позивачем надано власний примірник такого договору.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 26 березня 2021 року було витребувано у Приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Тараса Володимировича належним чином завірені копії документів, на підставі яких ним 23 лютого 2021 року було вчинено виконавчий напис за реєстровим № 2273- до, однак приватний нотаріус вимоги суду першої інстанції не виконав.

Відповідачем, як правонаступником кредитора, також не надано доказів наявності оригіналу нотаріально посвідченого кредитного договору ні суду першої інстанції ні суду апеляційної інстанції.

Згідно ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів надання кредитором приватному нотаріусу необхідних для вчинення виконавчого напису документів, а саме оригіналу нотаріально посвідченого договору (договорів) і документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Оскільки суд першої інстанції витребовував докази у спростування вимог позову щодо неподання таких документів стягувачем у приватного нотаріуса, який обов`язок надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події не виконав, як і не скористався відповідним правом спростування вимог позову в цій частині відповідач, наявні передбачені процесуальним законом підстави для визнання таких обставин невчинення відповідних дій або відсутності події встановленими.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, оскільки суду не було надано доказів на підтвердження того, що відповідач звертаючись до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, надавав необхідні для вчинення такої дії документи.

Також, самостійною підставою, що була заявлена у цьому позові, для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є вчинення такої дії нотаріусом за обставин, які свідчать, що з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років.

Так, як убачається із матеріалів справи та не спростовано відповідачем, строк кредитування за кредитним договором встановлено з 27 червня 2006 року по 23 червня 2011 року. Виконавчий напис вчинено 23 лютого 2021 року, відповідно до змісту якого нараховано до стягнення суму, що складається із 23910,86 грн трьох відсотків річних та 82993,53 грн інфляційних нарахувань за період з 05 травня 2015 року по 09 лютого 2021 року. Тобто, сама сума нарахувань за прострочення виконання грошового виконання нарахована за період більше п`яти років та понад дев`ять років з часу виникнення права вимоги за кредитним договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі №910/10374/17 (провадження №12-5гс21) зроблено висновок про те, що строк для звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, передбачений статтею 88 Закону України "Про нотаріат", безпосередньо пов`язаний з позовною давністю, встановленою ЦК України. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Отже, загальний строк для звернення стягувача до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису становить не більше трьох років з дня виникнення у стягувача права вимоги до боржника незалежно від суб`єктного складу сторін у правовідносинах, тобто цей строк підлягає застосуванню й у відносинах між юридичними особами. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено іншу позовну давність, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання позичальника перед банком за Кредитним договором має припинитися.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) та у справі №127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року (провадження №14-254цс19).

Велика Палата Верховного Суду у справі №127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року (провадження №14-254цс19) також погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах №905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, вчинення виконавчого напису щодо нарахування до стягнення суми боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за час прострочення, що виходить за межі останніх трьох років (у даному випадку стягувач нарахував до стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України за період більше п`яти років), не можна визнати таким, що засвідчує безспірну суму.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність оскаржуваного рішення, яким визнано виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню внаслідок недотримання стягувачем під час звернення до нотаріуса вимог ст. 87 та 88 Закону України "Про нотаріат".

Ураховуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив вирішити питання про розподіл судових витрат та стягнути з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 17 000 грн. До апеляційної скарги доказів у підтвердження понесених витрат не надано та усно заявлено про надання відповідних доказів згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Ураховуючи наведене колегія не вирішує питання відшкодування витрат на правничу допомогу у цій постанові.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 31 січня 2022 року.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько
С.О. Журба