ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 лютого 2022 року

м. Харків

справа № 643/11748/19

провадження № 22-ц/818/919/22; № 22-ц/818/1553/22

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Бурлака І.В., Маміної О.В.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач Харківська місцева прокуратура № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги Харківської обласної прокуратури на рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 червня 2021 року в складі судді Горбунової Я.М. та Мовчана Максима Вікторовича представника Харківської міської ради на додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 липня 2021 року в складі судді Горбунової Я.М.,

у с т а н о в и в :

В липні 2019 року Харківська місцева прокуратура № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради (далі ХМР) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та просила стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти в розмірі 103 998,46 грн та 1 921,00 грн судового збору.

Позов мотивовано тим, що в ході перевірки, проведеної Харківською місцевою прокуратурою № 4, встановлено, що ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі лазні - сауни літ. «Г-1» загальною площею 115,4 кв. м та нежитлової будівлі павільйону літ. «В-1» загальною площею 107,1 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1 . На підставі рішення 26 сесії ХМР 5 скликання від 23 жовтня 2008 року № 283/08 ОСОБА_1 для обслуговування вказаних нежитлових будівель надано в оренду дві земельні ділянки загальною площею 0, 0744 га та 0,1256 га, строком до 01 жовтня 2013 року. У звязку з тим, що відповідач не оформив договори оренди в установленому законом порядку, рішення було визнано таким, що втратило чинність в частині надання ОСОБА_1 в оренду вказаних земельних ділянок. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27 травня 2019 року № 168025239 право власності на нежитлові будівлі літ. «В-1» площею 107,1 кв. м та літ. «Г-1» площею 115,4 кв. м по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 2317 від 21 вересня 2011 року (1/2 частина) та за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № Г1-125/2000 від 15 червня 2000 року (1/2 частина). ОСОБА_1 не є власником і постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього як землекористувача - орендна плата. Згідно з даними органів податкової інспекції ОСОБА_1 перебуває на обліку ГУ ДФС в Харківській області як платник податку за землю та у 2016 році ним сплачено 6 710,44, грн, у 2017 році 7 113,07 грн, у 2018 році 7113,07 грн. Відповідач не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору збільшує вартість власного майна, а позивач втрачає належне йому майно (кошти від орендної плати), тобто відбувається факт безпідставного збереження саме орендної плати відповідачем за рахунок позивача.

Зазначає, що розмір доходу ОСОБА_1 через відсутність платежів за земельну ділянку по АДРЕСА_1 розраховано Департаментом територіального контролю ХМР як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати за землю, який нараховується і сплачується за регульованою ціною, встановленою уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування. Площа земельних ділянок визначена у відповідності до зовнішніх меж нежитлових будівель.

У серпні 2019 року ОСОБА_3 - представник ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відзив мотивовано тим, що відповідач на момент пред`явлення позову не є співкористувачем земельних ділянок по АДРЕСА_1 , так як не є власником нежитлових будівель, розташованих на них. На підставі договору дарування від 21 вересня 2011 року за реєстровим № 2317 одноосібним власником нежитлових приміщень є ОСОБА_2 .

Таким чином, позивач намагається стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у розмірі 103 998, 46 грн за користування земельними ділянками в період з 01 серпня 2016 року по 30 червня 2019 року, коли відповідач вже не був власником вищевказаних нежитлових приміщень, а фактичним повноправним власником цих приміщень і, як наслідок, фактичним землекористувачем була інша особа - ОСОБА_2 .

Крім того зазначав, що прокурором не надано належних, допустимих та достатніх доказів того, що спірна земельна ділянка належить саме ХМР на праві комунальної власності. Вказав, що спірна земельна ділянка юридично закріплена на праві постійного користування за Відкритим акціонерним товариством «Турбоатом» (далі ВАТ «Турбоатом»), обліковується в загальному масиві земель ВАТ «Турбоатом» і не перебуває у комунальній власності.

Рішенням Московський районний суд м. Харкова від 02 червня 2021 року в задоволенні позову Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі ХМР відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що земельна ділянка, за безпідставне користування якою позивач просить стягнути з відповідача кошти у розмірі орендної плати за період з 01 липня 2016 року по 30 червня 2019 року, не сформована як об`єкт права оренди, не має визначених меж і кадастрового номера, інформація про неї не занесена до Державного земельного кадастру. Таким чином, позивачем в установленому ЦПК України порядку не доведено обставин щодо користування відповідачем саме земельною ділянкою площею 0,0209 га. Також, позивачем не надано витягу з нормативно-грошової оцінки, який відповідно до чинного законодавства є належним та допустимим доказом щодо визначення розміру орендної плати.

04 червня 2021 року ОСОБА_3 - представник ОСОБА_1 подав заяву про ухвалення додаткового рішення, яка мотивована тим, що у зв`язку з відмовою в задоволенні позову Харківської місцевої прокуратури № 4, відповідач має право на стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн з підстав, передбачених статтями 133, 141 ЦПК України.

Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01 липня 2021 року доповнено резолютивну частину рішення цього ж суду від 02 червня 2021 року абзацом такого змісту: «Стягнути з ХМР на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн».

30 червня 2021 року Харківська обласна прокуратура в інтересах ХМР подала апеляційну скаргу на рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 червня 2021 року. Посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах ХМР в повному обсязі.

Апеляційна скарга містить доводи, які є аналогічними доводам, які містяться у позовній заяві.

08 вересня 2021 року ОСОБА_4 представник ХМР подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 липня 2021 року. Посилаючись на порушення норм процесуального права, просив додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн є завищеною, необгрунтованою, безпідставною і не є співмірною зі складністю справи, витраченим адвокатом часом на виконання відповідних робіт (наданих послуг), та обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних робіт.

ОСОБА_1 судові рішення суду першої інстанції не оскаржив, правом на подання відзиву на апеляційні скарги не скористався.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційні скарги Харківської обласної прокуратури на рішення Московського районного суду міста Харкова від 02 червня 2021 року та ОСОБА_4 представника ХМР на додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 липня 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами з підстав, передбачених частиною першою статті 369 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судових рішень першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд вважає, що апеляційна скарга Харківської обласної прокуратури задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ХМР підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 15 червня 2000 року між ВАТ «Турбоатом» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі продажу, за умовами якого ВАТ «Турбоатом» продало ОСОБА_1 нежитлову будівлю лазню сауну загальною площею 115,4 кв. м та нежитлову буділю павільйон площею 107,1 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

21 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування 1/2 частини вищевказаних нежитлових будівель.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27 травня 2019 року № 168025239 право власності на нежитлові будівлі літ. «В-1» площею 107,1 кв. м та літ. «Г-1» площею 115,4 кв. м по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 2317 від 21 вересня 2011 року (1/2 частина) та за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № Г1-125/2000 від 15 червня 2000 року (1/2 частина).

Згідно з листом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 05 липня 2019 року № 10 20 9.2-5357/0/19-19 відповідно до Книг реєстрації державних актів на право власності, право постійного користування, договорів оренди, на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 не обліковуються документи, що посвідчують право власності або право користування.

Вказана інформація також підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 29 березня 2018 року № 19 20 0.23.08 968/116-18.

Таким чином, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 належить Територіальній громаді м. Харкова.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь - яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом положень Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Натомість предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом положень глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Частиною першою статті 93 та статтею 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини першої статті 96 цього Кодексу).

Таким чином, за змістом вказаних положень виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Таким чином, з урахуванням положень статей 120, 125 ЗК України, статті 1212 ЦК України, та правових висновків у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року в справі № 922/3412/17 до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Згідно з частинами першою четвертою, дев`ятою статті 791 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Про необхідність застосування статті 791 ЗК України та положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" при розгляді позову про стягнення безпідставно збережених коштів у виді недоотриманої орендної плати неодноразово зазначалося Верховним Судом, зокрема у постановах від 29 січня 2019 року в справах № 922/3780/17 та № 922/536/18, від 11 лютого 2019 року в справі № 922/391/18, від 12 квітня 2019 року в справі № 922/981/18 та від 12 червня 2019 року в справі № 922/902/18, у яких міститься висновок про те, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою міськрада просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові.

Матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування земельною ділянкою між сторонами. Набувши право власності на нежитлові приміщення, розташовані на земельній ділянці комунальної форми власності ОСОБА_1 належним чином у встановленому законодавством порядку не оформив речового права на спірні земельні ділянки.

Доказів того, що земельні ділянки, на яких знаходяться нежитлові приміщення відповідача, сформовані, позивачем не надано. Витягів з Державного земельного кадастру матеріали справи не містять.

Згідно з абзацом третім частини першої статті 13 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності.

Крім того, згідно з абзацом першим пункту 289.1 Податкового кодексу України для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (частина друга статті 20 Закону України «Про оцінку земель»).

Близький за змістом правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, та Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 639/5391/19.

Отже, при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а винятково на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель (постанови Верховного Суду від 28 вересня 2020 року у справі № 922/4073/19, від 24 вересня 2020 року у справі № 922/3616/19, від 12 червня 2019 року у справі № 922/902/18, від 08 серпня 2019 року у справі № 922/1276/18, від 01 жовтня 2019 року у справі № 922/2082/18, від 06 листопада 2019 року у справі № 922/3607/18).

Позивачем не надано витягів нормативно грошової оцінки земельних ділянок, а долучені до позовної заяви розрахунки не є належними та допустимими доказами у даній категорії справ для визнання розміру безпідставно збережених коштів.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погоджється з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в ХМР.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Матеріали справи свідчать, що адвокат Новаков А.І. надавав ОСОБА_1 професійну правничу допомогу на підставі договору № 2/01-19 від 29 січня 2019 року (а. с. 21 т. 1).

Згідно з додатковою угодою № 1 до договору № 2/01-19 про надання правової (правничої) допомоги від 29 січня 2021 року сторони, за ініціативою клієнта, вирішили змінити порядок визначення вартості та оплати наданої адвокатом клієнту правової (правничої) допомоги за довогором у судовій справі № 641/4973/20 у суді першої інтанції, визначений у договорі. За спільною згодою сторони визначають розмір гонорару адвоката за надання правової (правничої) допомоги за договором у справі № 643/11748/19 у суді першої інстанції у фіксованому розмірі 30 000,00 грн. Оплата наданої правової (правничої) допомоги (гонорару) здійснюється клієнтом у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових когтів на поточний рахунок адвоката не пізніше шістдесяти днів після проголошення судом першої інстанції судового рішення по справі (а. с. 24).

03 червня 2021 року адвокат Новаков А.І. та Бенціонов О.Я. підписали акт наданої правової (правничої) допомоги за договором про надання правової (правничої) допомоги № 2/01-19 від 29 січня 2019 року з урахуванням додаткової угоди № 1 від 03 червня 2021 року (а. с. 25).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк (частини перша, друга статті 27 Закону № 5076-VI).

Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частина третя статті 133 ЦПК України).

Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин першої четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення (фіксований розмір, погодинна оплата), зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню, виходячи з критерію їх розумної необхідності.

Виходячи з конкретних обставин даної справи, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат з її складністю, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зменшення витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з позивача на користь відповідача таких витрат в розмірі 15 000,00 грн.

Пунктом 4 частини першої статті 376 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах- учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСГІЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 382 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Мовчана Максима Вікторовича представника Харківської міської ради задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 червня 2021 року залишити без змін.

Додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 липня 2021 року змінити в частині визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн (п`ятнадцять тисяч грн).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 01 лютого 2022 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

О.В. Маміна