КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №357/7795/21 Головуючий у 1 інстанції: Ярмола О.Я.

Провадження №22-ц/824/2741/2022 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

08 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Сліпченка О.І., Сушко Л.П.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи справу заапеляційною скаргою адвоката Тернового Руслана Богдановича представника ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення боргу, в якому просив стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 60 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилавсяна те, що 30 жовтня 2019 року він передав ОСОБА_3 в якості позики 72 000 грн строком до 05 грудня 2019 року, на підтвердження чого ОСОБА_3 надав відповідну розписку.

05 листопада 2019 року ОСОБА_1 по телефону домовився із ОСОБА_3 про позику йому ще 60 000 грн з терміном до 06 листопада 2019 року з умовою повернення коштів у сумі 62 400 грн.

Для отримання коштів ОСОБА_3 надав картковий рахунок ОСОБА_2 та переслав через «вайбер» розписку про своє зобов`язання повернути 62 400 грн.

ОСОБА_1 перерахував на картковий рахунок відповідача 60 000 грн, які ОСОБА_3 так і не повернув.

ОСОБА_1 направив відповідачу вимогу про повернення помилково перерахованих коштів, але кошти так і не отримав.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення боргу відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції адвокат Терновий Р.Б. представник ОСОБА_1 подавапеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального права.

Зазначає, що судом першої інстанції надано неналежну оцінку відповідним обставинам, оскільки договір позики або розписка не була надані відповідачем ОСОБА_2 або третьою особою ОСОБА_3 .

Посилається й на те, що предметом спору є безпідставно набуті кошти, оскільки жодних правовстановлюючих договорів між позивачем та відповідачем не укладалось, а тому кошти, які були перераховані відповідачу на його картковий рахунок, отримані ним без підставно та повинні бути повернуті.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

За положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що в листопаді 2019 року ОСОБА_1 за домовленістю із ОСОБА_3 перерахував в якості позики гроші, які призначались ОСОБА_3 , на картковий рахунок ОСОБА_2 в розмірі 60 000 грн.

Наведене визнається сторонами та підтверджується копією банківської квитанції.

ОСОБА_2 заперечував проти позову та стверджував, що віддав кошти ОСОБА_3

ОСОБА_3 зазначив, що борг позивачу повністю погашений.

Також суд першої інстанції встановив, що рішенням Печерського районного суду міста Києва у справі №757/65928/19-ц ОСОБА_1 було відмовлено в позові до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, оскільки не було надано належних доказів на підтвердження отримання ОСОБА_3 коштів.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивачем не доведено безпідставне набуття відповідачем майна (коштів) за його рахунок.

Суд апеляційної інстанції повністю погоджується із таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (Ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2)визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6)зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існувала домовленість про отримання останнім позики від позивача у розмірі 60 000 грн.

ОСОБА_3 просив ОСОБА_1 перерахувати гроші на картковий рахунок ОСОБА_2 , з яким у нього була домовленість на передачу йому позичених коштів.

04 листопада 2019 року ОСОБА_1 перерахував на картковий рахунок ОСОБА_2 60 000 грн, що підтверджується копією квитанції АТ КБ «ПриватБанк».

Сам позивач підтвердив, що перерахування коштів на рахунок ОСОБА_2 він здійснив на прохання ОСОБА_3

ОСОБА_3 зазначені пояснення підтвердив, та зазначив, що кошти, які були перераховані ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_2 , він у ОСОБА_2 отримав, але вважає, що усі кошти повернув позивачу.

Таким чином, суд встановив, що кошти, які надійшли від ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_2 , не є коштами, набутими ОСОБА_2 безпідставно, а призначались ОСОБА_3 , і які він отримав.

Отже, апеляційний суд вважає, що правовідносини, що існували між сторонами і на підставі яких виникло право вимоги та обов`язок повернення коштів, виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Суд зауважив, що загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Суд апеляційної інстанції вважає, що ОСОБА_2 не набув права власності на гроші ОСОБА_1 , оскільки його рахунок тільки використовувався ОСОБА_1 і ОСОБА_3 для укладення і виконання договору позики в частині отримання ОСОБА_3 коштів.

На переконання апеляційного суду вважати, що кошти перераховувались на картковий рахунок ОСОБА_2 безпідставно не можна, оскільки саме угодою між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було передбачено використання карткового рахунку ОСОБА_2 для передачі коштів за договором позики ОСОБА_3 .

Суд апеляційної інстанції зазначає, що під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.

Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі №910/3395/19, від 23 квітня 2019 року в справі №918/47/18, від 01 квітня 2019 року в справі №904/2444/18.

Апеляційний суд вважає, що доказів збагачення ОСОБА_2 за рахунок ОСОБА_1 суду не надано.

Крім того, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року в справі №6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року в справі №6-100цс15.

Тому, апеляційний суд повністю погоджується із висновком суду першої інстанції, що правовідносини, які виникли між позивачем, відповідачем і третьою особою щодо надання коштів у розмірі 60 000 грн регулюються положеннями ст.ст. 1046,1047 ЦК України, оскільки надані позивачем грошові кошти за своєю природою є коштами в розумінні вимог ст. 827 ЦК України - договору позики.

Відсутність письмової форми укладеного договору позики між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 чи відсутність доказів повернення коштів, а також незгода з висновками Печерського районного суду м. Києва у справі №757/65928/19-ц не породжують підстав звернення позивача до суду з позовом до ОСОБА_2 згідно ст. 1212 ЦК України. Договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Встановивши фактичні обставини, суд першої інстанції правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість рішення не впливають, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу адвоката Тернового Руслана Богдановича представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді О.І. Сліпченко

Л.П. Сушко