КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1031/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

суддя-доповідач Слюсар Т.А.

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Пальчика М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року у складі судді Українця В.В.,

у справі за позовом Вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року Вищий навчальний заклад «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Позов обґрунтовано тим, 27 жовтня 2015 року між Вищим навчальним закладом «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна», та ОСОБА_1 , з укладено договір поворотної фінансової допомоги, відповідно до умов якого відповідач отримав безвідсоткову фінансову допомогу у розмірі 126 000 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером № 1517 від 27 жовтня 2015 року.

Згідно наказу № 325-К від 30 серпня 2017 року, відповідача було звільнено 31 серпня 2017 року з посади завідувача кафедри, професора кафедри цивільного, господарського та кримінального права Вищого навчального закладу Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» у зв`язку із закінченням строку дії контракту. На час звільнення за відповідачем залишилася заборгованість, у сумі 116 000 грн.

На адресу відповідача були надіслані листи від 29.08.2017 року № 1/27-30; 31.08.2017 № 1/27-32; 13.09.2017 № 1/27-33 з зазначенням необхідності повернення отриманої ним поворотної фінансової допомоги у сумі 116 000 грн.

Незважаючи на взяті на себе зобов`язання, відповідач борг не повертає, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права та просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача 116 000 грн боргу, 867 грн 62 коп. трьох процентів річних та 3739 грн 84 коп. інфляційних втрат.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року позов Вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» задоволено. Вирішено питання

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи, просить скасувати рішення районного суду та ухвали нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вирішити питання судових витрат.

Вказано, відповідач не був належним чином повідомлений про призначення судового засідання на 15.09.2021 року, оскільки у матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують вручення йому такого повідомлення.

Зазначено, що так як судом першої інстанції взагалі не вирішено питання щодо призначення експертизи - відсутні і підстави для застосування положень статті 109 ЦПК України, оскільки вони можуть бути застосовані виключно лише після постановлення ухвали про призначення експертизи, тобто відсутні підстави для того, щоб визнавати той чи інший факт.

Крім того, надана позивачем копія видаткового касового ордеру №1517 від 27.10.2015, на підтвердження факту передання грошей відповідачу є недопустимим доказом, оскільки зазначений доказ виготовлений позивачем з порушенням порядку встановленого Постановою 210 та з вказаного документу неможливо встановити особу, яка ці кошти отримала.

Також скаржник звертав увагу на те, що станом на 27.10.2017 (а саме починаючи з 2008) у позивача були відсутні повноваження виписувати видаткові касові ордери на підставі Наказу Мінстату України від 15.02.1996 №51, оскільки його було визнано таким, що втратив чинність відповідно до Наказу Державного комітету статистики України від 09.06.2008 №186 «Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Міністерства статистики України від 15.02.96 № 51 "Про затвердження типових форм первинного обліку касових операцій».

При цьому посилався на те, що у матеріалах справи відсутня будь-яка первинна бухгалтерська документація, що свідчила б про визнання відповідачем боргу за договором позики який ним ніколи не укладався.

Окрім цього не містять матеріали справи і жодних відомостей щодо направлення або нарочного вручення листів №1/27-30 від 29.08.2017, №1/27-32 від 31.08.2017 та №1/27-33 від 13.09.2017 відповідачу.

У відзиві на апеляційну скаргу Вищий навчальний заклад «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» просить законне та обґрунтоване рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу доводи якої не спростовують висновків суду залишити без задоволення.

Як убачається зі справи, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з позивачем й згідно наказу № 325-К від 30 серпня 2017 року його було звільнено з посади завідувача кафедри, професора кафедри цивільного, господарського та кримінального права Вищого навчального закладу Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» з 31 серпня 2017 року у зв`язку із закінченням строку дії контракту (а.с. 9).

Встановлено, що 27 жовтня 2015 року між Вищим навчальним закладом «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» та відповідачем було укладено договір поворотної фінансової допомоги - позики, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав безвідсоткову фінансову допомогу в сумі 126 000 грн, що підтверджується видатковим касовим ордером № 1517 від 27 жовтня 2015 року та у якому міститься запис про правову природу коштів - позика та власноруч складений відповідачем запис про їх отримання (а.с. 8).

Відповідно до змісту позову, заборгованість по договору становить 116 000 грн.

Матеріали справи свідчать, що позивач на адресу боржника неодноразово надсилав листи з вимогою повернути борг, які залишитися без реагування (а.с. 10, 11, 12).

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду про наявність правових підстав до стягнення боргу, враховуючи таке.

Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором позики від 27 жовтня 2015року, а також передбачених положеннями ч.2 ст.625 ЦК України трьох відсотків річних та інфляційних за час прострочення виконання зобов`язання за договором.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Зі справи убачається, що позивач листами за підписом Президента міжнародного університету неодноразово за адресою місця проживання ОСОБА_1 направляв повідомлення про необхідність повернення позики. Зокрема, зі змісту листа від 29.08.2017 за № 1/27-30 убачається інформування відповідача щодо закінчення строку дії трудового контракту й необхідність з`явитися до відділу кадрів, а також нагадування про необхідність повернення отриманих у позику грошових коштів (а.с.10).

Факт отримання указаного листа відповідач не спростовував, а навпаки, підтвердив у поданому по справі відзиві на апеляційну скаргу (а.с.23).

У подальшому, позивач неодноразово направляв вимоги про повернення боргу (а.с.11,12).

Таким чином, за своєю суттю видатковий касовий ордер, який містить запис про правову природу виданих ОСОБА_1 з каси університету коштів, як позика та власноруч зроблений відповідачем запис про їх отримання, є документом, що підтверджує як факт укладення договору позики так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Отже, зміст видаткового касового ордеру свідчить про існування між сторонами правовідносин за договором позики, а обставини справи вказують про порушення боржником строку виконання боргового зобов`язання.

За таких обставин, суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те,що видатковий касовий ордер не може бути доказом існуванням між сторонами відносин на підставі договору позики.

З огляду на викладене та матеріали справи, у їх сукупності, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав до задоволення позову.

Твердження апеляційної скарги ОСОБА_1 про недоведеність існування між сторонами позичкових відносин з причин неотримання ним у позивача грошових коштів та того, що у видатковому касовому ордері від 27.10.2017 року стоїть не його (відповідача) підпис, ретельно перевірялися судом першої інстанції, вони отримали належну оцінку у рішенні й обґрунтовано визнані безпідставними.

Згідно зі статтею 12 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження своїх доводів відповідачем було надано суду висновок спеціаліста № 28 від 04 грудня 2018 року, складеного спеціалістом ПП «Консалтинг експерт груп «Діктум-Фактум» відокремлений підрозділ «Центр експертиз та оцінки» Михайловим В.О. за результатами проведеного почеркознавчого дослідження, у якому зазначено, що підпис від імені ОСОБА_1 , зображення якого наявне в графі: «Підпис одержувача» у технічному зображенні видаткового касового ордера (Типова форма № КО-2) про видачу ОСОБА_1 позики в сумі 126000 гривень від 27 жовтня 2015 року та який було використано в якості зразка при копіюванні - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 63-67).

Заперечуючи проти наданого відповідачем висновку спеціаліста, представник університету указував, що даний висновок по справі неможливо визнати належним та допустимим доказом, оскільки ПП «Консалтинг експерт груп «Діктум-Фактум» відокремлений підрозділ «Центр експертиз та оцінки» не має право надавати висновки експерта та експертних досліджень за експертною спеціальністю 1.1 «Дослідження почерку і підписів», а фахівець Михайлов В.О. не є судовим експертом, будь-які відомості про судового експерта Михайлова В.О. відсутні в Реєстрі атестованих судових експертів.

Окрім цього, складено висновок на підставі досліджень копії видаткового касового ордера, що суперечить абзацу 3 п.п. 1.1. п. 1 Почеркознавча експертиза Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень Наказу Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 «Про затвердження Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень» для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. Не був спеціаліст попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Встановлено, що під час розгляду справи, представник позивача подав до суду клопотання про призначення по справі почеркознавчої експертизи та просив доручити її проведення Київському науково-дослідному інституту судових експертиз (а.с. 99-100).

Як свідчать матеріали справи, з метою вирішення заявленого по справі клопотання, та, у випадку необхідності, отримання зразків його підпису ухвалами районного суду явка боржника у судове засідання неодноразово визнавалася обов`язковою (а.с. 112, 135).

Між тим, ОСОБА_1 у судові засіданні під час розгляду справи районним судом 03 лютого 2020 року, 26 серпня 2020 року, 10 лютого 2021 року та 15 вересня 2021 року не з`явився, подав суду письмові заперечення проти клопотання про призначення почеркознавчої експертизи з підстав наявності у справі висновку спеціаліста № 28 від 04 грудня 2018 року (а.с. 120-122).

Не з`являвся відповідач на неодноразові виклики й під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

З урахуванням поведінки відповідача, яка спрямована на уникнення відповідальності за невиконання боргового зобов`язання, районний суд обґрунтовано відхилив наданий ОСОБА_1 висновок спеціаліста, як неналежний та недопустимий доказ й правомірно визнав доведеним факт існування між сторонами договірних відносин та неповернення боржником позичених у Вищому навчальному закладі «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» грошових коштів, у розмірі 116 000 грн.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене та зміст заявлених по справі вимог, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав до стягнення з відповідача на користь університету три проценти річних, що становить 867 грн 62 коп. та інфляційні втрати, в розмірі 3739 грн 84 коп., як відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Положеннями ст.109 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

З урахуванням обставин справи, колегія суддів погоджується з висновками районного суду щодо застосування по справі аналогії закону й встановленням факту ухилення боржника від явки до суду для вирішення клопотання про призначення по справі експертизи та відібрання зразків підпису, визнання доведеним факту наявності на видатковому касовому ордері підпису саме ОСОБА_1 .

Поведінкою відповідача було унеможливлено призначення по справі почеркознавчої експертизи, тому та обставина, що судом не прийнято за заявленим відповідним клопотання позивача рішення, по справі правового значення не має й на суть прийнятого рішення не випливає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 31 січня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: