ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/80/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/466/21 Категорія: 312000000 Токова С. Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Карпенко О.В., Василенко Л.І.

Секретар Чуйко А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач АТ КБ «Приватбанк»;

особа, яка подає апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1

розглянувши в м. Черкаси у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Токової С.Є. у приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси 27.10.2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, відшкодування моральної шкоди та сплати пені, -

в с т а н о в и в :

18.01.2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, відшкодування моральної шкоди та сплати пені.

В обґрунтування доводів позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що 20.08.2019 року Фермерським товариством ТОВ «Оратівлатінвест» ОСОБА_1 були перераховані грошові кошти у розмірі 3450 грн. орендної плати за користування земельним паєм, яка була перерахована на транзитний рахунок в АТ КБ «Приватбанк».

14.11.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в банк із заявою, в якій просив зарахувати на отриману ним карту для виплат в АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 або виплатити у інший спосіб, залишок перерахованих йому грошових коштів у сумі 3019 грн.

20.01.2020 року позивач ОСОБА_1 отримав відмову у поверненні грошових коштів, яка мотивована тим, що банком було здійснено списання грошових коштів на погашення простроченої заборгованості, яка обліковується АТ КБ «Приватбанк».

ОСОБА_1 оскаржив вищевказані дії в судовому порядку, його вимоги були задоволені рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси у справі № 712/1469/20, дії АТ КБ «Приватбанк» визнано протиправними та зобов?язано АТ КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3018, 75 грн., шляхом перерахування на банківський рахунок кошти на ім?я ОСОБА_1 .

Позивач зазначає в позові, що вказане рішення відповідачем не виконується в частині повернення йому грошових коштів, чим продовжується порушення його права, тому він змушений звернутись до суду за їх захистом.

Позовна заява мотивована ОСОБА_1 тим, що 06.01.2021 року ОСОБА_1 повторно звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з вимогою про повернення йому коштів/сплату боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, але на час подання позовної заяви банк вказане судове рішення у справі № 712/1469/20 не виконав, а кошти не повернув.

Позивач ОСОБА_1 звертає увагу, що, виходячи з простроченої суми в розмірі 3018, 75 грн., - 3% річних за 2020 рік становлять 90 грн. 56 коп. , а розмір пені становить 32 601, 60 грн., які він просить стягнути з відповідача.

В позовній заяві він посилається, що своїми діями, відповідач заподіяв позивачу ОСОБА_1 моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, виникненням стресових ситуацій ,яка позивачем оцінена в розмірі 600 00 грн.

У зв?язку з вищевикладеними обставинами, позивач ОСОБА_1 просить стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь 90 грн., 56 коп. - 3% річних; 32 601 грн., 60 коп.- пені в розмірі 3% вартості послуг за кожний день прострочення, відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», 600 000 грн., моральної шкоди та судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 27.10.2021 року в позові ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, відшкодування моральної шкоди та сплати пені відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення районного суду до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга мотивована скаржником тим, що висновки суду першої інстанції, щодо посилання скаржника на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29.09.2020 року у справі № 712/1469/20, як на доказ, вказуючи, що зазначеним рішенням визнано протиправними дії банку щодо відкриття технологічного рахунку на його ім?я, спростовуються, як текстом судового рішення, на яке посилається суд, та в якому такі обставини не зазначаються, так і текстом позовної заяви, в якій вказані судом підстави позову відсутні.

Скаржник вказує, що факт звернення до АТ КБ «Приватбанк» 14.11.2019 року з вказаною письмовою вимогою встановлено рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 29.09.2020 року у справі № 712/1469/20, проте в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, судом помилково зазначається інша дата, а саме 11.11.2019 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, суд водночас, вказує, що право вимоги у позивача ОСОБА_1 виникло 20.08.2019 року, та вважає, що право вимоги не охоплюється періодом повного 2020 року. Такі висновки суду першої інстанції дають підстави вважати, що суд дійшов до взаємовиключних висновків, а отже, наведене свідчить про порушення судом норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, вважає скаржник.

В апеляційній скарзі вказується, що розмір пені за прострочення виконання вимог щодо перерахунку належних скаржнику грошових коштів, визначається ним в межах річного строку, та обмежується останніми 360 днями перед зверненням до суду, в період з 24.01.2020 року по 17.01.2021 рік.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що, починаючи саме з відмови банку від 14.11.2019 року, банк вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов?язання, та на вимогу кредитора від 06.01.2021 року не сплатив йому суму боргу з урахуванням 3% річних від простроченої суми в розмірі 3018, 75 грн.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції керувався лише власними висновками щодо відмови в задоволенні решти позовних вимог, не надавши правової оцінки доводам позивача, якими мотивована позовна заява в частині стягнення компенсації за завдану відповідачем моральну шкоду, а також не надав оцінку показанням свідка, яка підтвердила факт заподіяння позивачу моральної шкоди відповідачем в суді першої інстанції.

За таких обставин, скаржник вважає, що висновки, викладені в рішенні суду не відповідають обставинам даної справи, деякі фактичні обставини справи не відповідають висновкам суду, крім того, судом допущено неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вище викладені обставини, ОСОБА_1 просить рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27.10.2021 року у справі № 712/466/21 скасувати, ухвалити нове судове рішення у справі, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Судові витрати покласти на відповідача.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу позивача не надходив.

Згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, який з?явився в судове засідання, представник відповідача належним чином повідомлений, але не з?явився в суд апеляційної інстанції, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з?ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на не повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про захист прав споживачів, відшкодування моральної шкоди та сплати пені, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, вказавши, що позивачем пропущено річний строк позовної давності, який слід застосовувати при вирішенні даного спору до вимог про стягнення пені, оскільки, суд дійшов до висновку про відмову у вимозі позивача про стягнення з банку пені та 3% річних, у задоволенні похідної вимоги стягнення компенсації моральної шкоди судом першої інстанції також відмовлено.

Суд першої інстанції вказав у рішенні, що позивач не заявляє вимоги про стягнення пені за невиконання рішення суду від 29.09.2020 року, яке набрало законної сили 17.12.2020 року, а вказує лише, що зазначеним рішенням визнано протиправними дії банку щодо відкриття технологічного рахунку на його ім?я, та посилається на нього, як на доказ в розумінні вимог ст. 81 ЦПК України.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону, судом допущено порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 11.11.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про зарахування на його картку для виплат грошових коштів в розмірі 3019 грн., перерахованих йому Фермерським господарством ТОВ «Оратівлатінвест», оскільки банком було зараховано лише 431 грн., із перерахованої господарством суми (а. с. 10).

03.08.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача із запитом про надання інформації про відкриття на його ім?я поточного рахунку ( а. с. 11).

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 29.09.2020 року визнано протиправними дії АТ КБ «Приватбанку» щодо списання грошових коштів в розмірі 3018, 75 грн., перерахованих ОСОБА_1 ТОВ «Оратівлатінвест» в сумі 3450 грн., згідно до платіжного доручення № 17921882 від 20.08.2019 року.

Зобов?язано АТ КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 3018, 75 грн., шляхом перерахування на банківський рахунок на ім?я ОСОБА_1 , рахунок отримувача НОМЕР_2 .

06.01.2021 року ОСОБА_1 звернувся в банк з вимогою про зарахування коштів на його картку для виплат або виплатити 3018, 75 грн., в інший спосіб, просив сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від вказаної суми (а. с. 12).

За змістом частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості, про яку внесені до Державного реєстру банків; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Статтею 47 цього Закону визначено, що до банківських послуг належить, в тому числі, відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі, у банківських металах, та рахунків умовного зберігання (ескроу).

Відповідно до ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов?язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов?язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов?язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб?єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Згідно до частини пятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі, коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов?язання, не звільняє його від виконання зобов?язання в натурі.

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що клієнт (володілець рахунку) є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавець і тому несе відповідальність за неналежне надання цих послуг передбачену ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Як вбачається з матеріалів справи грошові кошти у розмірі 3018, 75 грн., позивач ОСОБА_1 на момент подання позовної заяви від АТ КБ «Приватбанк» не отримав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 просить стягнути з банку пеню в розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з розрахунку, який він вказує в позові, за повний 2020 рік в розмірі 32601 грн. 60 коп.

Відповідно з ч.1 ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов?язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно до ч.3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов?язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення.

До моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення являє собою міру відповідальності.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновками суду першої інстанції, що право вимоги у ОСОБА_1 виникло з 20.08.2019 року, оскільки водночас, суд вказує, що таке право не охоплюється періодом повного 2020 року, що свідчить про взаємовиключення висновків районного суду.

Апеляційний суд вважає, що районний суд дійшов помилкових висновків про те, що рішення Соснівського районного суду від 29.09.2020 року, на яке позивач посилається, як на доказ протиправності дій банку, набрало законної сили 17.12.2020 року, а виконавче провадження відкрито 15.07.2021 року, тоді як позивач не заявляє право вимоги про стягнення пені за невиконання вищевказаного рішення, а просить стягнути пеню в розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення відповідно до вимог ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за повний 2020 рік, оскільки відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов?язань, тому має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3% річних від суми утриманих банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05.06.2019 року у справі № 757/32522/17, від 19.06.2019 року у справі № 359/8114/17, від 29.01.2020 року у справі № 757/53/464/18, від 11.11.2020 року у справі № 757/61/496/18.

Враховуючи вищевказані норми, апеляційний суд вважає за доцільне позовні вимоги в частині стягнення пені задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача пеню за прострочення частково в розмірі 1500 грн., що є співмірним та відповідатиме розміру коштів, які не отримано позивачем в розмірі 3018 грн. 75 коп., які з банку стягнуто рішенням суду.

Апеляційний суд вважає, що саме такий визначений судом розмір пені є достатнім для відшкодування позивачу ОСОБА_1 розміру пені за дії банку, який не виплатив кошти позивачу.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 3% річних в розмірі 90 грн., 56 коп., то колегія суддів апеляційного суду вважає, що вказані вимоги підлягають задоволенню, та виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов?язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов?язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов?язку.

У контексті статей 524, 533535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов?язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов?язки можуть виникати з рішення суду.

Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов?язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Із матеріалів справи вбачається, що обов?язок банку видати належні позивачу кошти виник саме 11.11.2019 року на підставі письмової заяви останнього, тому, починаючи саме з 11.11.2019 року банк вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов?язання та на вимогу кредитора від 06.01.2021 року не сплатив йому суму боргу з урахуванням 3% річних від простроченої суми.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 3% річних у розмірі 90 грн., 56 коп.

Оскільки вимоги позовної заяви в частині стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3% річних в розмірі 90 грн., 56 коп., апеляційним судом задоволено повністю, а вимоги в частині стягнення пені - задоволено частково, то колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення і моральної шкоди, розмір якої не відповідає обставинам справи, та розміру шкоди, заподіяної позивачу.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров?я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім?ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно роз`яснення у пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року вказано, що шкода заподіяна особі і майну громадянина, або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Таким чином, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) згідно ст. 89 ЦПК України.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, враховуючи вище зазначене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що слід визначити розмір моральної шкоди в 1000 грн., який є достатнім та обґрунтованим, виходячи із завданої шкоди відповідачем позивачуЮ та засад розумності , справедливості та виваженості.

Враховуючи вищевказані положення національного законодавства та встановлені фактичні обставини, слід дійти висновку, що, відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції не належним чином дослідив доводи позивача щодо порушення його прав та постановив рішення, яке суперечить вимогам закону, тому підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення вимог позивача.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та підлягають задоволенню колегією суддів апеляційного суду, оскільки спростовують хибні висновки районного суду щодо відмови у позові, а тому вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 про скасування рішення суду у зв?язку із порушенням вимог процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права підлягають частковому задоволенню апеляційним судом.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, відшкодування моральної шкоди та сплати пені підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням судом норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права згідно до вимог ст. 376 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України , якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Отже, судові витрати підлягають перерозподілу судом апеляційної інстанції.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, то з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» слід стягнути на користь держави частково судовий збір за подання позовної заяви та судовий збір за подання апеляційної скарги.

Отже, апеляційний суд вважає, що слід стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () судові витрати за подання позовної заяви на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн. згідно задоволених частково позовних вимог. Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () судові витрати за подання апеляційної скарги на користь держави судовий збір в розмірі 1362 грн. , а всього стягнути судові витрати в розмірі 2270 гривень.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, відшкодування моральної шкоди та сплати пені скасувати, прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () на користь ОСОБА_1 90 грн. 56 коп., 3 % річних, пені за прострочення в розмірі 1500 грн., моральної шкоди в розмірі 1000 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () судові витрати за подання позовної заяви на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн. згідно задоволених частково позовних вимог.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () судові витрати за подання апеляційної скарги на користь держави судовий збір в розмірі 1362 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 04 лютого 2022 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді О.В. Карпенко

Л.І. Василенко