Справа № 185/8774/21
Провадження № 2/185/784/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 січня 2022 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Шуліка Н.С. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я.

В С Т А Н О В И В

27 жовтня 2021 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Меланчук Ігор Віталійович, звернувся до суду з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, у якій просить суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 227 000 гривень в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я. Обґрунтовуючи позов зазначає, що позивач впродовж 32 років - з 28 липня 1971 року по 19 жовтня 2006 рік перебував у трудових відносинах з виробничим об`єднанням «Павлоградвугілля», ВАТ «ДХК Павлоградвугілля», правонаступником яких на даний час являється ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», виконуючи трудові функції підземного машиніста гірничовиїмкових машин, підземного гірничого майстра, помічника начальника. Висновком МСЕК № 2 від 21 листопада 2006 року позичу сукупно встановлено 50% втрати професійної працездатності безстроково (30% - дефартрози, 15% - ХОЗЛ, пиловий бронхіт, емфізема; 5% - туговухість) та встановлено третю групу інвалідності. Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 13 жовтня 2006 року причинами професійного захворювання позивача є фізичне перенавантаження, вимушена робоча поза, пил, несприятливий мікроклімат.

Вказані вимушені негативні зміни призводять до зниження якості життя позивача та зменшення благ, які позивач мав до моменту отримання професійних захворювань та втрати професійної працездатності.

У зв`язку з чим просить стягнути з ПрАТ ДТЕК «Павлоградвугілля» на користь позивача моральну шкоду в розмірі 227 000 грн. на підставі ст. ст. 23, 1167 ЦК України, ст. 237-1 КЗпП України, оскільки роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де позивач працював, тим самим порушивши ст. 153 КЗпП України та ст.ст. 4, 6, 13 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов`язок, що в свою чергу стало причиною отримання позивачем професійних захворювань та третю групу інвалідності.

ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» згідно поданого відзиву, позовні вимоги не визнає, зазначаючи наступні підстави: відповідач у своїй діяльності дотримується вимог законодавства у сфері охорони праці. Укладаючи трудові договори з позивачем, відповідач зазначав про умови праці та приймав позивача із зазначенням професії, місця роботи, проводив відповідне навчання з охорони праці, забезпечував для безпечного виконання засобами індивідуального захисту, спецодягом; організовував та проводив періодичні медичні огляди та атестацію робочих місць, у відповідності до діючого законодавства; позивачеві була встановлена підвищена заробітна плата за роботу у шкідливих умовах, надавалася крім щорічної відпустки додаткова відпустка за роботу у шкідливих умовах праці, провадилися заходи щодо оздоровлення працівників у відповідності до умов встановлених Колективним договором ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля»; з 01.10.1993 року позивачеві була оформлена пільгова пенсія за Списком 1, але останній продовжував працювати та визнавався медичною комісією придатним і здоровим. Позивачем до дати звільнення за станом здоровя жодного разу не надавалися медичні висновки про необхідність створення умов праці за станом здоровя. Під час процедури вивільнення позивача, останньому було запропоновано у відповідності до медичних рекомендацій робота без впливу шкідливих факторів, але позивач надав письмову відмову. Також, на час виникнення цих спірних правовідносин - 21.11.2006 р. , а саме: встановлення професійних захворювань позивачу, відшкодування моральної шкоди регулювалось ст.34 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції яка діяла до 20.03.2007 рокута ст. 9 Закону України Про охорону праці, які покладали обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я у процесі трудової діяльності, на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

На адресу суду надійшли письмові заяви від представників сторін про слухання справи без їх участі.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Сторони скористалися наданим їм правом та, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявили клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності. Відтак, підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст.247ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до положень ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з виробничим об`єднанням «Павлоградвугілля», ВАТ «ДХК Павлоградвугілля», правонаступником яких на даний час являється ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з 28 липня 1971 року по 24 жовтня 1973 року у якості підземного гірничого робітника очисного забою 5 розряду з повним робочим днем, з 11 січня 1977 року по 19 жовтня 2006 року підземним машиністом гірничо-виїмкових машин 6 розряду, підземним гірничим майстром, підземним помічником начальника дільниці, про що зроблені відповідні записи в трудовій книжці.

Відповідно до висновку МСЕК № 2 від 21 листопада 2006 року йому сукупно встановлено 50% втрати професійної працездатності безстроково (30% - дефартрози, 15% - ХОЗЛ, пиловий бронхіт, емфізема, 5% - туговухість) та третю групу інвалідності .

Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 13 жовтня 2006 року причинами професійного захворювання є фізичне перенавантаження, вимушена робоча поза, пил, несприятливий мікроклімат .

Згідно з ч.1 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до підпункту "е" пункту 1 частини першої статті 21 Закону України 1105-XIV«Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у редакції чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та ІІІ групи інвалідності, у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг (частина друга статті 13 Закону у вказаній редакції).

До професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою.

Судом встановлено, що 21 листопада 2006 року висновком МСЕК позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках, а саме 50% втрати професійної працездатності.

Відомості щодо повної непрацездатності та заборони працювати в інших умовах за іншими професіями позивачем не надано.

Суд критично ставиться до тверджень представника позивача в позовній заяві щодо наявності в житті позивача обмежень життєдіяльності, оскільки поняття обмеження життєдіяльності встановлено Порядком, і є повною або частковою здатністю до самообслуговування, пересування, спілкування, навчання, контрою з поведінкою, а також значним зменшенням обсягу трудової діяльності, зниження кваліфікації, що встановлюється виключно медико-соціально експертними комісіями. До позовної заяви не додано позивачем доказів встановлення таких обмежень.

Крім цього, позивачем не додано жодних медичних висновків у відповідності до яких його трудова функція обмежена або йому було відмовлено в працевлаштуванні.

Записів про встановлення на облік позивача у Центрі зайнятості, що підтверджували б факт намагання позивача працевлаштуватися після звільнення, в трудовій книжці відсутні.

Докази на підтвердження того, що стан здоров`я позивача від отриманих на виробництві захворювань постійно погіршується у матеріалах справи відсутні.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

У той же час Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19) дійшла висновку про те, що спори про відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування.

У вказаній постанові, а також у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц та від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-ХІV у редакції, чинній до 20 березня 2007 року, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку зі встановленням втрати професійної працездатності за професійним захворюванням та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд соціального страхування.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся з вимогою про відшкодування моральної шкоди з работодавця, коли законом передбачено відшкодування даної шкоду за рахунок Фонд соціального страхування, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, витрати на судовий збір у розмірі 908,00 гривень слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.263, 264, 265 ЦПК України суд

У Х В А Л И В

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження здоров`я - відмовити.

Витрати на судовий збір у розмірі 908,00 гривень компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: В. О. Головін