ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/184/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/1309/21 Категорія: 31002000 Ігнатенко Т. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

третя особа ОСОБА_3 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1

розглянувши в м. Черкаси у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 11 жовтня 2021 року, постановлене під головуванням судді Ігнатенко Т.В. у залі Смілянського міськрайонного суду Черкаської області 11 жовтня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини інваліда, -

в с т а н о в и в :

22 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини інваліда.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07 липня 2000 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який розірвано рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 08 серпня 2019 року.

В шлюбі сторони мають дитину доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказує в позові, що після розірвання шлюбу, донька сторін, яка є інвалідом І групи з дитинства, в зв`язку з чим потребує стороннього догляду та опіки, проживає з позивачем в м. Дніпро. На даний час відповідач ОСОБА_2 зареєстрована в м. Сміла Черкаської області, має постійне місце роботи та постійний дохід, працює вчителем іноземної мови.

ОСОБА_1 зазначає, що з відповідачем ОСОБА_2 разом не проживають, та не ведуть спільного господарства з січня 2015 року. Грошових коштів на утримання доньки ОСОБА_4 відповідач не надає, посилаючись, що взагалі ніякої допомоги від матері донька не отримує, хоча потребує за станом здоров?я.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що донька сторін ОСОБА_4 , є дитиною-інвалідом І групи з дитинства з діагнозом: прогресуюче дегенеративне ідіоматичне корково-підкоркове захворювання з часто епілептичними приступами по типу Дживонса, з акінетико - ригідним синдромом з помірними проявленнями, когнітивними розладами. Крім того, у дитини скудний речовий контакт, прості інструкції виконує не всі, не зразу, не завжди, ЧМН - збіжна косоокість, порушена хода, сухожильні рефлекси високі, симетричні, тонус м`язів по типу «зубчастого колеса», рефлекс ОСОБА_5 з обох стоп.

Внаслідок вказаних хвороб, повнолітній дочці інваліду необхідна реабілітація 1 раз у 3 місяці, рекомендовані консультації невропатолога, психіатра, проведення постійних занять з логопедом, дефектологом, оскільки дитина є інвалідом з дитинства, потребує постійного проходження реабілітаційних та лікувальних курсів і процедур, через своє інвалідність є непрацездатною. Лікування доньки потребує значних витрат. Так, на придбання ліків та проведення реабілітаційних заходів витрачається близько 10000-12000 гривень в місяць, їх вартість зростає.

На даний час донька ОСОБА_6 отримує пенсію у зв`язку з інвалідністю в розмірі 1760 гривень.

ОСОБА_1 посилається в позовній заяві, що він до 2021 року самостійно мав можливість забезпечувати усім необхідним дитину - інваліда, але на теперішній час він знаходиться у скрутному матеріальному становищі, так як потребує матеріальної допомоги на утримання, догляд та лікування повнолітньої дитини-інваліда, оскільки несе витрати на харчування, одяг, сплату комунальних послуг, купівлю предметів для навчання та лікування, а також проходження реабілітаційних курсів для дітей-інвалідів, на що вартість витрат значно збільшилася.

В позовній заяві позивач ОСОБА_1 стверджує, що на його утриманні також перебуває його мати похилого віку, яка в лютому 2021 року перенесла інсульт, а у березні 2021 року перенесла захворювання « ковід», та потребує, як повсякденної сторонньої допомоги, так і допомоги на лікування та у вирішенні інших соціальних проблем.

З врахуванням викладеного, позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом та просив стягувати з відповідача ОСОБА_2 кошти у розмірі 1/4 всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, на користь їхньої доньки ОСОБА_6 , протягом усього часу проживання батька з дитиною-інвалідом та його опікування дитиною.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 11 жовтня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_6 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини інваліда задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , аліменти на утримання повнолітньої дитини-інваліда ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини всіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, протягом усього часу проживання дитини-інваліда разом з батьком та опікування дитиною-інвалідом її батьком ОСОБА_1 , починаючи з дня звернення із заявою до суду, тобто з 22 квітня 2021 року.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , на користь держави судовий збір в сумі 908 (дев?ятсот вісім) гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що не погоджується із оскаржуваним рішенням суду, вважає рішення таким, що підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог позивача про стягнення аліментів у повному обсязі, у зв`язку з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням судом першої інстанції вимог матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтовується скаржником тим, що з часу проживання дитини з батьком, мати дитини відповідач ОСОБА_2 участі у її вихованні, спілкуванні та розвитку не приймає, її життям не цікавиться.

Відсутніми є відомості звернення до Служби у справах дітей з приводу чинення матері перешкод у спілкуванні з дитиною, будь-якої матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає, свідомо нехтуючи, при цьому, своїми батьківськими обов`язками, зазначає скаржник.

Скаржник ОСОБА_1 посилається в скарзі, що дитина постійно потребує матеріального забезпечення, враховуючи існуючий діагноз та інвалідність.

Подолати вище зазначені матеріальні проблеми самостійно позивач ОСОБА_1 не має можливості, а відповідач до подання позову та апеляційної скарги матеріальної допомоги самостійно не надає, побачити дитину відмовляється.

В апеляційній скарзі скаржник звертає увагу, що ним доведено письмовими доказами, безспірність заявлених позовних вимог, однак, всі зазначені факти у контексті зазначених норм матеріального права не були прийняті до уваги судом першої інстанції, вважає позивач, тому його вимоги задоволено лише частково.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 11.10.2021 року у справі № 703/1309/21 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача про стягнення аліментів на дитину інваліда у повному обсязі.

27 січня 2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача.

В обґрунтування відзиву ОСОБА_2 посилається, що фактично з 2015 року, після розірвання шлюбу між сторонами, дитина ОСОБА_6 залишилася проживати з матір`ю, та остання виховувала її самостійно. Батько дитини - ОСОБА_1 , починаючи з лютого 2015 рок жодним чином не допомагав дитині інваліду матеріально, а навпаки, чинив усякі перешкоди, щоб життя з хворою дитиною було нестерпним для відповідача.

ОСОБА_2 вказує у відзиві, що за 6 років, а саме : з лютого 2015 року по березень 2021 року вона опікувалася дитиною самостійно. Колишній чоловік ОСОБА_1 не давав жодної копійки на утримання дитини, мотивуючи тим, що, якщо дитина проживатиме з ним, він буде допомагати, якщо ні , то не буде.

Відповідач посилається у відзиві, що, перебуваючи у стані постійного стресу від погроз та образ ОСОБА_1 , боючись, не довіряючи колишньому чоловікові, повернутися та налагодити стосунки ОСОБА_7 не могла. В подальшому, у березні 2021 року позивач ОСОБА_1 відібрав дитини у відповідача ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 зазначає у відзиві, що не відмовляється утримувати свою дитину, адже сама це і робила на протязі останніх 6 років добровільно.

За той період, з березня 2021 року по січень 2022 року, що повнолітня дитина - інвалід не проживає з нею, відповідач вказує, що вона все рівно купували речі, розвиваючі іграшки, які лежать вдома.

У відзиві ОСОБА_7 просить суд уважно розглянути її відповідь та винести справедливе рішення, зважаючи на викладені обставини, просить залишити рішення першої інстанції без змін.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

За встановлених судом обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про розгляд справи у порядку письмового провадження без участі сторін на підставі наявних у справі доказів згідно вимог цивільно процесуального закону.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 про стягнення коштів на утримання дитини інваліда, суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості та доведеності заявлених вимог, вказавши, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком, як матері, так і батька.

Суд першої інстанції встановивши, що дитина в даний час проживає разом з батьком, врахував стан здоров`я та матеріальне становище дитини, яка є непрацездатною, отримує пенсію по інвалідності у мінімальному розмірі та потребує матеріального утримання за станом здоров?я.

Районний суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 є працездатною особою, працевлаштована та має постійний дохід, а саме : працює вчителем англійської мови, тому також має приймати участь в утриманні дочки інваліда, яка хворіє та потребує коштів у зв`язку із лікуванням та обстеженнями у лікарів.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції із даних свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області 08 листопада 2000 року, сторони: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 08 листопада 2000 року в Книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний актовий запис за № 408 (а. с. 5).

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 09 липня 2019 року, яке набрало законної сили 09 серпня 2019 року, у цивільній справі № 703/1613/19, вирішено розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 6-7).

Довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 5892 від 23 березня 2021 року підтверджено, що донька сторін - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 15).

Згідно даних довідки № 3800 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Відділом обліку проживання фізичних осіб Дніпровської міської ради 30 березня 2021 року, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані: уповноважений власник ОСОБА_1 з 07 лютого 2018 року; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 23 березня 2021 року (а. с. 14).

Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім?я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Батьки зобов?язані піклуватися про здоров?я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток згідно частини другої статті 150 СК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов?язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу).

Згідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Так, відповідно до норми ст.198 СК України, батьки зобов?язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Згідно ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів із урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів із одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно з частиною першою статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров?я та матеріальне становище дитини; стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

У роз?ясненнях, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вказано, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров?я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, судом першої інстанції вірно зазначено, що закон покладає на батьків обов?язок утримувати свою повнолітню дочку (сина) при наявності одночасно трьох умов: дочка (син) є непрацездатними; дочка (син) потребує матеріальної допомоги; батько (мати) мають матеріальну можливість утримувати дочку (сина).

Тобто, для виникнення обов?язку матері, батька утримувати повнолітніх дочку, сина необхідна сукупність таких умов: повнолітні дочка, син є непрацездатними, тобто особами з інвалідністю І, ІІ чи ІІІ групи; потребують матеріальної допомоги: під якою розуміється неможливість самостійно забезпечити своє існування та недостатність державної допомоги, пенсії та допомоги у зв?язку з інвалідністю; матір, батько здатні утримувати повнолітніх дочку, сина, тобто їхній заробіток (доходи) дозволяють їм здійснювати таке утримання, що і було вірно вказано судом першої інстанції, з висновками якого і погоджується апеляційний суд.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно даних пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 , виданого Пенсійним фондом України 06 грудня 2018 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом І групи з дитинства, довічно. Вид пенсії по інвалідності (а. с.13).

Згідно даних виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, складеної Комунальним закладом «Дніпровська міська дитяча клінічна лікарня № 5» Дніпровської міської ради», ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено діагноз: прогресуюче дегенеративне ідіопатичне корково-подкоркове захворювання з частими епілептичними приступами по типу Дживонса, з акінетеко-рігідним синдромом з помірними проявами, когнітивними розладами. Рекомендовано: консультації психіатра, спостереження у невролога по місцю проживання, приймання визначених ліків безтерміново (а. с. 19-20).

Відповідно до Положення про лікарсько-консультативну комісію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 917 від 21 листопада 2013 року, комісії визначають потребу дитини з інвалідністю у медичній допомозі та соціальних послугах, в тому числі, додатковому харчуванні, у забезпеченні лікарськими засобами, постійному сторонньому догляді, диспансерному нагляді, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування тощо.

Згідно даних висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього нагляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу № 38, складеного Державним закладом «Спеціалізована багатопрофільна лікарня № 1» 27 квітня 2021 року, ОСОБА_8 , 2000 року народження, інвалід І групи внаслідок психічного розладу, встановленої 06 листопада 2018 року, яка проживає разом з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , за рівнем обмеження життєдіяльності: обмеження самообслуговування; обмеження здатності до самостійного пересування; обмеження здатності до орієнтації; обмеження здатності до спілкування; обмеження здатності контролювати свою поведінку, внаслідок чого потребує постійного стороннього догляду (а. с. 36).

Судом встановлено, що на даний час, спільна дочка позивача та відповідача- ОСОБА_3 отримує пенсію по інвалідності в розмірі 1760 гривень.

Враховуючи, що розмір, призначеної ОСОБА_3 державою пенсії за інвалідністю є фактично мінімальним, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що вказаний розмір пенсії є об?єктивно недостатнім для забезпечення належних умов проживання, харчування та лікування доньки сторін, яка є інвалідом І групи.

Районним судом встановлено, що ОСОБА_3 проживає спільно з позивачем, та перебуває на даний час на повному утриманні батька, при цьому, відповідач ОСОБА_2 в даний час, проживає окремо від доньки та матеріальну допомогу на утримання доньки, яка є інвалідом І групи та потребує такої допомоги, з часу проживання доньки з позивачем, не надає.

Отже, суд першої інстанції вірно вказав, що один із батьків, з яким проживає дитина, у даному випадку повнолітня дитина, яка є інвалідом І групи, внаслідок чого потребує матеріальної допомоги батьків, має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів за рішенням суду з другого з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Стягнення аліментів на утримання дитини є правом одного з батьків, а не обов`язком, в зв`язку з чим не звернення з таким позовом, не є підставою для його звільнення від сплати аліментів на дитину, в разі, якщо дитина стала проживати з іншим з батьків.

Як вбачається з позовної заяви, позивач ОСОБА_1 стверджує, що він витрачає на утримання спільної з відповідачем доньки, яка є інвалідом І групи, на придбання ліків та проведення реабілітаційних заходів, близько 10000-12000 гривень на місяць, а також несе витрати на її харчування, одяг та сплату комунальних послуг.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також, враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи згідно ст.76 ЦПК України.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що будь-яких належних, достовірних доказів здійснення позивачем витрат на утримання доньки ОСОБА_3 у вищевказаному розмірі матеріали позовної заяви не містять, що і було встановлено та вказано судом першої інстанції.

Одночасно, судом під час розгляду справи встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є працездатною, працевлаштована та має постійний дохід, так як працює вчителем англійської мови у школи в м. Дніпро, отримує фактично мінімальну заробітну плату, про що вказала сама відповідач та не заперечував позивач.

Будь-яких інших доказів наявності у відповідача джерел доходу, окрім як від викладацької діяльності у школі, позивачем не надано.

За таких обставин, суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини-інваліда у розмірі 1/6 частини від усіх видів доходів, оскільки такий розмір відповідає положенням частини п?ятої статті 183 СК України з урахуванням стану здоров?я та матеріального становища дитини.

При цьому, матеріали справи не містять належних доказів матеріального становища відповідача, які б свідчили про те, що останній має можливість сплачувати аліменти у розмірі, заявленому позивачем, а саме : 1/4 частині від усіх видів доходів відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, який вірно вказав, що подані відповідачем ОСОБА_2 докази щодо утримання доньки ОСОБА_3 , яка є інвалідом І групи з дитинства, у період з 2015 року по 2021 рік, тобто до початку проживання доньки з позивачем не є підставою для відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення коштів на утримання дочки - інваліда, оскільки останнім вимоги щодо стягнення аліментів на утримання доньки за минулий період на вирішення суду не ставляться. Отже, такі докази не можуть бути підставою для звільнення відповідача від сплати аліментів на утримання доньки з дати початку її проживання разом з батьком.

У відповідності до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред?явлення позову.

При перевірці обґрунтованості мотивів та доводів суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, перш за все , виходить із необхідності захисту інтересів дитини, а тому доводи позивача щодо уникнення обов`язку забезпечення розвитку дитини ніяким чином не спростовують висновків суду, належним чином вмотивованим та викладеним з урахуванням наданих доказів та наявних матеріалів справи.

Доводи скаржника в апеляційній скарзі з посиланням, що він здійснює догляд за своєю матір?ю, не є такими, що зумовлюють стягнення більшого розміру аліментів з відповідача, та не звільняють позивача від покладеного на нього законом обов?язку по догляду за дитиною інвалідом.

Суд першої інстанції дав оцінку вказаним доводам сторін, вірно вказавши, що, як позивачем, так і відповідачем не підтверджено належними доказами вказані обставини щодо утримання ними хворої матері пенсійного віку.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе відзначити, що сам по собі факт непрацездатності матері та її похилого віку не зумовлює звільнення від обов?язку утримувати дитину, оскільки такий обов?язок утримувати повнолітню непрацездатну дитину, передбачений діючим сімейним законодавством, а надання матеріальної допомоги матері відповідач чи позивач здійснює добровільно, оскільки жодних доказів щодо обов?язкового утримання матері відповідачем та позивачем матеріали справи не містять, та ними не підтверджено належними доказами, що їх матері також потребують такої допомоги, оскільки не з?ясовано наявність інших дітей, які також таку допомогу мають надавати матері ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 .

Стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати додатково матеріальну допомогу, оскільки пенсіонери отримують відповідні пенсії за віком.

Свідчення такої потреби є отримання матері відповідача доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Вказана правова позиція, висловлена ВССУ в ухвалі від 03.06.2015 року у справі № 6-89св15.

Отже, вирішуючи спір в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи нічим не підтверджено та не наведено підстав, визначених у ст. 376 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення у справі про повне задоволення вимог позивача.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування законного рішення суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів.

Враховуючи, що позивач при зверненні до суду з даною позовною заявою, апеляційною скаргою, відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», був звільнений від сплати судового збору, то судові витрати за розгляд апеляційної скарги слід віднести за рахунок держави, оскільки рішення суду судом апеляційної інстанції залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 11 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_6 , про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини інваліда залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 02.02.2022 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

О.В. Карпенко