ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 676/2005/20

Провадження № 22-ц/4820/155/22

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.,

секретар судового засідання Дубова М.В.,

з участю позивача,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2021 року, суддя Вдовичинський А.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Друга Кам`янець-Подільська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування договором купівлі-продажу та поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності,

встановив:

В квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Друга Кам`янець-Подільська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування договором купівлі-продажу та поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 29.09.2000 року по 17.10.2019 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 12.08.2012 року ними на ім`я ОСОБА_1 було придбано квартиру АДРЕСА_1 , на підтвердження чого продавець ОСОБА_3 видав відповідну письмову розписку від 24.01.2020 року про одержання коштів в сумі 37000 грн. Після розірвання шлюбу в 2020 році виникло питання поділу спільного майна подружжя і позивач дізналася з даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що насправді було оформлено не договір купівлі-продажу, а договір дарування квартири. Вважає, що її право на частку у спільному майні подружжя порушено, оскільки колишній чоловік не бажає врегулювати спір добровільно.

З урахуванням уточнення позовної заяви позивач просила визнати договір дарування від 31.08.2012 року квартири АДРЕСА_1 , посвідчений Дубовською Р.Б., державним нотаріусом Другої Кам`янець-Подільської державної нотаріальної контори договором купівлі-продажу та визнати за нею право власності на Ѕ частину цієї квартири.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 04.10.2021 року позов задоволено. Визнано договір дарування від 31.08.2012 року квартири АДРЕСА_1 , посвідчений Дубовською Р.Б., державним нотаріусом Другої Кам`янець-Подільської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 3-1463, договором купівлі-продажу та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Задовольняючи позов суд прийняв до уваги факт визнання відповідачем ОСОБА_3 позову в частині визнання договору дарування договором купівлі-продажу, про що подав до суду відповідну заяву. В розписці від 24.01.2020 року ОСОБА_3 також підтвердив факт отримання ним коштів за відчужену квартиру в сумі 37000 грн. Відхиляючи доводи відповідача стосовно застосування наслідків спливу строку позовної давності суд критично оцінив показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , оскільки вони безпосередньо не були присутніми під час оформлення оспорюваного договору, а у витребуваних судом документах, на підставі яких було оформлено нотаріусом оспорюваний договір, відсутні дані, які б вказували на присутність позивача при укладенні оспорюваного правочину. Суд вважав доведеним той факт, що про порушення своїх прав ОСОБА_2 дізналася лише у січні 2020 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги послався на неправильну оцінку судом письмової розписки ОСОБА_3 , оскільки, як вбачається з її змісту, останній отримав кошти за квартиру безпосередньо від ОСОБА_1 , а не від ОСОБА_1 . Крім того, суд не надав оцінки поясненням позивача про те, що кошти за спірну квартиру нею були внесено особисто, разом з тим, ОСОБА_3 у заяві зазначив, що він кошти отримав від подружжя ОСОБА_1 . Суд надав невірної оцінки показанням свідка ОСОБА_9 , яка підтвердила, що квартиру було придбано за кошти подружжя ОСОБА_1 , не взявши до уваги, що останньої при передачі коштів не було. Позивач не надала доказів про те, що вона звернулася до суду з даним позовом в межах строку позовної давності.

В судовому засіданні позивач заперечила проти апеляційної скарги.

Інші учасники справи, будучи повідомленими належним чином про дату, час та місце розгляду справи судом в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши пояснення учасника справи, перевіривши матеріали справи колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що ОСОБА_2 з 29.09.2007 року по 17.10.2019 року проживала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 (а.с.5).

На підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 31.08.2012 року, ОСОБА_1 отримав в дар від ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

Згідно з розпискою від 24.01.2020 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 37000 грн. за вищевказану квартиру, яку в подальшому оформили як договір дарування (а.с.8).

26.03.2021 року ОСОБА_3 подав до суду заяву про визнання позову в частині визнання договору дарування договором купівлі-продажу (а.с. 99).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Тобто, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб`єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Судом вірно зазначено, що 31.08.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір дарування, згідно з умовами якого останній відчужив на користь ОСОБА_1 належну йому на праві приватної власності спірну квартиру.

На підтвердження удаваності зазначеного договору дарування позивачем надано суду розписку ОСОБА_3 від 24.01.2020 року, в якій зазначено, що за квартиру АДРЕСА_1 , він отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 37000 грн. ОСОБА_3 у поданій до суду першої інстанції заяві визнав позов в частині визнання договору дарування договором купівлі-продажу.

Доводи апеляційної скарги про те, що дана розписка не є належним доказом у справі, у розумінні статті 77 ЦПК України, та прийнята судом з порушенням процесуальних норм не заслуговують на увагу, оскільки розписка безпосередньо стосується обставин справи, підтверджує факт передачі коштів і, відповідно, встановлює, що істотною умовою договору, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , була ціна договору.

Колегія суддів зазначає, що саме по собі посилання відповідача на невірне зазначення ім`я та по-батькові ОСОБА_1 в частині тексту розписки висновків суду не спростовує.

Оскільки згідно з частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, встановленим судом, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору купівлі-продажу.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, враховуючи, що спірна квартира була набута подружжям у період їх перебування у зареєстрованому шлюбі, згідно з частиною першою статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, встановивши факт перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , суд правильно визнав право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску ОСОБА_2 строку позовної давності не беруться до уваги, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач дізналася про порушення свого права лише в 2020 році, після розірванні шлюбу та виникнення спору з відповідачем щодо поділу спільного майна. В той же час, справа не містить даних щодо об`єктивної можливості позивача раніше дізнатися про порушення свого права та укладення спірного договору дарування замість договору купівлі-продажу.

Вищевказані висновки узгоджуються з правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 08.08. 2019 року у справі №676/2027/1 та від 03.06.2020 року у справі №683/3451/16-ц.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, ґрунтуються на власному тлумаченні апелянтом норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2022 року.

Судді: Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

А.М. Костенко