печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Бусик О.Л.

при секретарі судових засідань Трубіцькій І.С.

за участю:

представника відповідача - Серьогіної С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 10 липня 2013 року по 02 квітня 2012 року працював у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» (далі - ВСП «Вагонне депо Запоріжжя- Ліве» ДП «Придніпровська залізниця»), правонаступником якого є відповідач з режимом роботи, який передбачав потурний облік робочого часу та відповідно надання оплачуваного часу домашнього відпочинку.

Зауважив, що при звільненні йому ВСП «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця» виплачено 25 219,31 грн за 193 доби загального часу домашнього відпочинку, який не був ним використаний. При цьому, вказана сума грошових коштів була розрахована у порядку, передбаченому для виплати компенсації за невикористану відпустку.

ОСОБА_1 також зазначає, що вважаючи такі дії щодо нарахування та виплати йому заробітної плати за невикористані дні домашнього відпочинку незаконними, оскільки цей час згідно із нормами чинного законодавства має бути оплачений у порядку передбаченому для оплати надурочної роботи в подвійному розмірі годинної ставки, компенсація надурочних робіт шляхом надання відгулу не допускається, він звернувся до суду.

Позивач вказує, що рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 червня 2020 року в справі № 314/913/20 (провадження № 2/314/812/2020) стягнуто на його користь з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця»), заборгованість з виплати заробітної плати за 193 доби невикористаного часу домашнього відпочинку в розмірі 21 440, 37 грн.

ОСОБА_1 , посилаючись на те, що вказане судове рішення виконане та з ним здійснено остаточний розрахунок лише 01 березня 2021 року, посилаючись на положення ст. 117 КЗпП України, просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 квітня 2012 року по 01 березня 2021 року в розмірі 150 000,00 грн, а також 30 946,28 грн компенсації втрати частини доходу в зв`язку з порушенням строку їх виплати.

Ухвалою судді від 19 травня 2021 року відкрито провадження в указаній цивільній справі та призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалами Печерського районного суду міста Києва від 09 липня та 18 і 24 листопада 2021 року призначені судові засідання в указаній цивільній справі за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення.

18 січня 2022 року до Печерського районного суду міста Києва надійшли пояснення представника АТ «Українська залізниця» - Серьогіної С.В. на вказану позовну заяву, в якій остання просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на те, що розрахунок сум, про стягнення яких ставить питання позивач є незрозумілим та необґрунтованим і недоведеним, а тому вони стягненню не підлягають.

Крім того зазначає, що суд вправі зменшити розмір відшкодування, передбачений ст. 117 КЗпП України.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог, у задоволенні позову просила відмовити.

Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що з 10 липня 2003 року по 02 квітня 2012 року позивач працював у ВСП «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця», правонаступником якого є АТ «Українська залізниця».

При звільненні ОСОБА_1 ВСП «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця» виплачено йому 25 219,31 грн за 193 доби загального часу домашнього відпочинку, який не був ним використаний.

Вказана сума коштів була розрахована у порядку передбаченому для виплати компенсації за невикористану відпустку.

Згідно з графіком роботи працівників депо та із листом Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2012 рік» № 8515/0/14-11/13 від 23 серпня 2011 року норма тривалості робочого часу при 40-годинному робочому тижні у 2012 році становила 2001 год. В 2012 році середньомісячна норма робочого часу склала 166,8 год (2001/12). Годинна ставка складала 15,11 грн (2521,00 грн/166,8 годин).

Правилами внутрішнього трудового розпорядку для працівників ВСП «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця» встановлено 8-ми годинний робочий день при роботі із п`ятиденним робочим тижнем та 12-ти годинний робочий день для працівників, які працюють змінами.

Позивач працював за 8-ми годинним графіком роботи, еквівалентна кількість робочих годин за час невикористаного відпочинку складає 1 544 (8 годин*193 доби).

Таким чином, сума заробітної плати за час невикористаного відпочинку, як надурочної роботи позивача мала становити 46 659,68 грн (1 544 годин*15,11 грн=23 329,84 грн*2), однак із копії особового рахунку позивача за квітень 2012 року вбачається, що компенсація за невикористаний час домашнього відпочинку була нарахована йому за кодом 308, як компенсація за відпустку із розподілом на три періоди: два по 90 днів та один 13 днів на суму 25 219,31 грн. та останньому залишається ненарахованою та невиплаченою заробітна плата у сумі 21 440,37 грн (46 659,68 грн-25219,31 грн).

Вказані обставини встановлені рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 червня 2020 року в справі № 314/913/20 (провадження № 2/314/812/2020), та не доказуються при розгляді цієї справи (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Крім того, цим же судовим рішенням стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати за 193 доби невикористаного часу домашнього відпочинку в розмірі 21 440, 37 грн.

01 березня 2021 року вказане вище судове рішення було виконане та проведено з ОСОБА_1 розрахунок шляхом безготівкового зарахування коштів на картку позивача в розмірі 21 440,37 грн.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівнику не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-114цс13.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Таким чином, суд вважає, що при звільненні позивача з ним відповідачем не був проведений повний розрахунок та виплачено усі належні йому суми, а тому в порядку ст. 117 КЗпП України відповідач має обов`язок щодо виплати цих сум по день по день фактичного розрахунку. При цьому доказів відсутності своєї вини у такій невиплаті відповідач не надав.

Кількість робочих днів за весь час затримки розрахунку при звільненні з 02 квітня 2012 року по 01 березня 2021 року становить 2230 днів.

Розмір середньоденної заробітної плати позивача за два місяці перед звільненням згідно з довідкою ВСП «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця» становив 137,74 грн.

Таким чином, за вказаний вище період середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 307 160,20 грн (2 230 робочих днів*137,74 грн).

Разом із тим, обґрунтованими є доводи відповідача про застосування принципу співмірності при розгляді цього спору.

При цьому, сам позивач просить стягнути на свою користь середній заробіток в сумі 150 000,00 грн і такий розмір вважає розумним і справедливим з огляду на умисне затягування АТ «Українська залізниця» здійснення розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц, відступивши від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, вказала, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Отже, виходячи з мети відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

А тому, вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, суд зважає на те, що позивачу при звільненні з 02 квітня 2012 року не було виплачено 21 440,37 грн заробітної плати.

У зв`язку з чим, враховуючи можливі майнові втрати позивача, а також необхідності застосування вимог розумності і справедливості, принципу співмірності розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розміром належних звільненому працівникові сум, відсутність доказів, що можуть свідчити про умисне порушення права ОСОБА_1 з боку АТ «Українська залізниця», суд, вважає, що при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно визначити його пропорційним розміру невиплаченої в установлений строк нарахованої заробітної плати пропорційно сумі боргу в розмірі 21 440,37 грн.

Такий розмір середнього заробітку, суд вважає, достатнім і справедливим та співрозмірним до суми боргу і буде відповідати критеріям розумності і справедливості.

Зазначена позивачем сума до стягнення (150 000,00 грн) не відображає дійсного розміру майнових втрат останнього, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.

При цьому, що обсяг відповідальності відповідача не відповідає принципу співмірності із допущеним ним правопорушенням щодо виплати заборгованості із заробітної плати, а якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 01 квітня 2020 року у справі № 761/16407/15-ц, від 15 квітня 2020 року у справі № 331/1863/18, на які підставно послався заявник у касаційній скарзі. Така судова практика є незмінною (постанова Верховного Суду від 19 травня 2021 року в справі 202/8260/18, провадження № 61-2032св21).

Таким чином, дослідивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні саме в розмірі 21 440,37 грн.

Згідно зі ст. ст. 1,4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (01 січня 2001 року).

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Добуток щомісячних індексів за відповідний період з квітня 2012 року по лютий 2021 року становить 260,85 %, отже збитки від інфляції (сума боргу*індекс інфляції/100%-сума боргу) становлять 34 486,24 грн= 21 440,37грн*260,85%/100%-21 440,37грн.

Разом з тим, в силу положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України (суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках), суд вважає за необхідне стягнути заборгованість по індексації в межах заявленого позивачем розміру в сумі 30 946,28 грн.

Виходячи з викладеного, оскільки ОСОБА_1 не виплачено заборгованість із заробітної плати у повному обсязі, відповідачем не доведено відсутності в цьому своєї вини та не спростовано розрахунки заборгованості, суд вважає законними та обґрунтованими позовні вимоги та задовольняє їх частково.

Щодо вирішення питання про розподіл витрат у справі, суд виходить з наступного.

За змістом ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справив усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати.

Отже позивач звільнений від сплати судового збору та не сплачував судовий збір.

Отже, сума судового збору, яка підлягає стягненню з АТ «Українська залізниця» в дохід держави 908,00 грн.

За приписами ст. ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року в цивільній справі справа № 372/1010/16-ц.

На підтвердження вимог про стягнення з відповідача витрат, понесених у зв`язку із наданням правничої допомоги ОСОБА_1 надано договір про надання правничої допомоги № 50/2021 від 13 квітня 2021 року, укладений між адвокатом Вельможко А.І. та позивачем; розрахунок № 1 від 13 квітня 2021 року; опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом від 13 квітня 2021 року; дублікат квитанції № 0.0..1 від 13 квітня 2021 року на суму 3 500,00 грн.

З урахуванням викладеного суд вважає, що стороною позивача доведено понесення витрат на правничу допомогу у зв`язку із розглядом справи, а тому такі витрати підлягають стягненню з відповідача в порядку ст. ст. 137, 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 47, 116,117 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 1,4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», ст. 34 Закону України «Про оплату праці», ст. 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, вул. Тверська, буд. 5, м. Київ, 03680) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ,) 21 440,37 грн (двадцять одну тисячу чотириста сорок гривень 37 копійок) середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 02 квітня 2012 року по 01 березня 2021 року; 30 946,28 грн (тридцять тисяч дев`ятсот сорок шість гривень 28 копійок) інфляційних втрат за період затримки розрахунку з 02 квітня 2012 року по 01 березня 2021 року та 3 500,00 грн (три тисячі п`ятсот гривень 00 копійок) витрат на оплату правничої допомоги.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, вул. Тверська, буд. 5, м. Київ, 03680) в дохід держави судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 07 лютого 2022 року.

Суддя: О.Л. Бусик