Справа № 185/8786/21
Провадження № 2/185/788/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 січня 2022 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Шуліка Н.С. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я

В С Т А Н О В И В

27 жовтня 2021 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Меланчук Ігор Віталійович звернувся до суду з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, у якій просить суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 227 000 гривень в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я. Обґрунтовуючи позов зазначає, що позивач в період часу з 15.01.1993 року по 11.10.1999 року, з 18.11.2002 року по 10.04.2008 рік перебував у трудових відносинах з виробничим об`єднанням «Павлоградвугілля», ВАТ «ДХК Павлоградвугілля», правонаступником яких на даний час являється ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». Позивач працював на підприємствах відповідача у шкідливих умовах більше 10 років, отримав професійні захворювання, за якими позивачеві встановлено третю групу інвалідності безстроково та 65 відсотків втрати професійної працездатності. Вимушені негативні зміни призводять до зниження якості життя позивача та зменшення благ, які позивач мав до моменту отримання професійних захворювань та втрати професійної працездатності.

У зв`язку з чим просить стягнути з ПрАТ ДТЕК «Павлоградвугілля» на користь позивача моральну шкоду в розмірі 227 000 грн. на підставі ст. ст. 23, 1167 ЦК України, ст. 237-1 КЗпП України, оскільки роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де позивач працював, тим самим порушивши ст. 153 КЗпП України та ст.ст. 4, 6, 13 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов`язок, що в свою чергу стало причиною отримання позивачем професійних захворювань та третю групу інвалідності.

ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» згідно поданого відзиву позовні вимоги не визнає, зазначаючи наступні підстави: відповідач у своїй діяльності дотримується вимог законодавства у сфері охорони праці. Укладаючи трудові договори з позивачем, відповідач проінформував позивача під розписку про умови праці та приймав позивача із зазначенням професії, місця роботи, проводив відповідне навчання з охорони праці, забезпечував для безпечного виконання засобами індивідуального захисту, спецодягом; організовував та проводив періодичні медичні огляди та атестацію робочих місць, у відповідності до діючого законодавства; позивачеві була встановлена підвищена заробітна плата за роботу у шкідливих умовах, надавалася крім щорічної відпустки додаткова відпустка за роботу у шкідливих умовах праці, провадилися заходи щодо оздоровлення працівників у відповідності до умов встановлених Колективним договором ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля»; у березні 2006 року позивачеві була оформлена пільгова пенсія за Списком 1, але останній продовжував працювати та визнавався медичною комісією придатним і здоровим. Позивачем до дати звільнення за станом здоровя жодного разу не надавалися медичні висновки про необхідність створення умов праці за станом здоровя. Під час процедури вивільнення позивача, останньому було запропоновано у відповідності до медичних рекомендацій робота без впливу шкідливих факторів, але позивач надав письмову відмову.

На адресу суду надійшли письмові заяви від представників сторін про слухання справи без їх участі.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Сторони скористалися наданим їм правом та, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявили клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності. Відтак, підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст.247ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до положень ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 ст. 82 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ст. 77 ЦПК України).

У відповідності до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків.

Судом встановлено наступні фактичні обставини.

Ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підприємства вугільної промисловості здійснюють свою діяльність на підставі дозвільних документів, виданих компетентними органами державної влади які здійснюють контроль відповідності об`єкта вимогам нормативно-правових актів з охорони праці та промислової безпеки, у відповідності до Правил безпеки у вугільних шахтах, технічно-проектної документації, інструкцій.

Пунктом 18 Правил безпеки у вугільних шахтах прийом до експлуатації нових об`єктів, виїмкових дільниць, очисних вибоїв і підготовчих виробок здійснюється комісією за участю представників Держгірпромнагляду України, санітарно-епідеміологічної та гірничорятувальної служб і профспілок.

У відповідності до наданих фотокопій двох аркушів акту розслідування хронічного професійного захворювання від 30.11.2007 року, встановлено, що будь-яких зауважень від представника профспілки, санітарно-епідеміологічної служби щодо експлуатації об`єктів, які були введені в експлуатацію з порушенням вимог діючого законодавства не встановлено. Зауважень контролюючих державних органів, які здійснювали приймання дільниць в експлуатацію не зазначено, порушення гарантій щодо несвоєчасного направлення позивача на проходження періодичних медичних оглядів, не створення у відповідності до висновків медичних комісій умов праці, не забезпечення засобами індивідуального захисту чи спецодягом/взуттям, не застосування відповідачем «захисту часом» позивачеві скороченого робочого часу чи ненадання додаткових відпусток за шкідливі умови праці, та інше, не встановлено. Відсутність виявлення зазначених порушень, спростовує твердження позивача щодо невиконання відповідачем вимог Закону України «Про охорону праці».

У суду не надані будь які докази, що підтверджували б роботу підприємства без дозвільних документів, чи наявності приписів Держнаглядохоронпраці, санітарно-гігієнічної служби або профспілкових організацій діючих на підприємстві щодо створення безпечних умов праці позивачеві, експлуатації обладнання, що не відповідає вимогам (не сертифіковане чи не пройшло відповідну експертизу), відомості щодо притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності керівників дільниць на яких працював позивач або інших посадових осіб відповідача, які здійснювали організацію та контроль за охороною праці на дільниці, де виконував свої трудові функції позивач.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з виробничим об`єднанням «Павлоградвугілля», ВАТ «ДХК Павлоградвугілля», правонаступником яких на даний час являється ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». Зазначене підтверджується записами, виконаними в трудовій книжці.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

З аналізу вказаної норми права вбачається, що предметом трудового договору є праця (трудова функція) особи, яка є об`єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані сторонами трудового договору.

Так, у відповідності до записів трудової книжки позивача: за номером 11 - позивача було прийнято підземним учнем гірничого робітника з повним робочим днем у шахті 25.01.1993 року та звільнено за власним бажанням у зв`язку зі зміною місця проживання 11.10.1999 року; за записом номер 16 - прийнято підземним гірничим робітником 3 розряду з повним робочим днем у шахті 18.11.2002 року.

Працевлаштовуючись, позивач з власної волі, реалізуючи своє право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає та на яку вільно погоджується, враховуючи норми статті 43 Конституції України, погодив умови, пов`язані з визначенням характеру роботи, а саме: виконання робіт з повним робочим днем у шахті в тяжких та шкідливих умовах праці з отриманням за це компенсаційних виплат встановлених діючим законодавством України.

У відповідності до вимог ст. 40 Гірничого закону України визначені спеціальні вимоги до працівників гірничих підприємств, а саме: встановлені спеціальні вимоги щодо стану їх здоров`я, професійної підготовки, кваліфікації, трудової дисципліни в небезпечних умовах. Працівники гірничих підприємств проходять попередній та періодичні медичні огляди, навчання професій з перевіркою знань відповідно до законодавства України.

Зазначеною вище нормою визначено та затверджено виробництва, цехи професії та посади, які вважаються роботами зі шкідливими та важкими умовами праці, а саме Перелік виробництв, цехів, професій та посад на підземних роботах, на роботах із шкідливими та важкими умовами праці затверджено постановою Кабінету Міністрів України.

Статтею 159 Кодексу законів про працю України та Гірничий закон України, що є спеціальним нормативно-правовим актом, встановлює статтями 41-42 цього Закону обов`язки працівників гірничих підприємств, а саме: знати та виконувати вимоги гірничого законодавства та технічної документації, правил поведінки в небезпечних умовах, правил експлуатації машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва; не піддавати небезпеці своїми діями чи бездіяльністю життя та здоров`я людей; негайно повідомити керівника робіт або гірничого диспетчера (чергового по підприємству) про ознаки виникнення аварії або нещасного випадку, а в разі виникнення загрози життю та здоров`ю людей попередити їх і вивести з небезпечної зони; вести постійний контроль за станом атмосферного повітря на гірничих підприємствах; не допускати: порушення режиму вентиляції гірничих виробок, норм контролю за станом аерогазового середовища; загазування та запилення гірничих виробок і робочих місць до вибухонебезпечних концентрацій; порушення вибухозахисту електроустаткування та пожежної безпеки; проведення робіт у небезпечних зонах без виконання протиаварійних заходів, передбачених правилами безпеки; навмисного перекручення показників або виведення з ладу контрольно-вимірювальної та захисної апаратури та інше.

З наведеного вище вбачається, що укладаючи безстрокові трудові договори з відповідачем на виконання робіт в підземних умовах у якості кріпильника, гірника 5 розряду очисного забою, позивач з власної волі, будучи обізнаним про характер та шкідливі й важкі умови праці брав на себе зобов`язання виконання робіт саме в таких умовах праці, з обов`язком належного ставлення до свого здоров`я, оскільки контроль за загазуванням, запиленістю повітря покладався в першу чергу на самого позивача.

Суд, не бере до уваги твердження позивача, викладене в позовній заяві, щодо не забезпечення його безпечними та нешкідливими умовами праці, оскільки не надав суду жодного письмового доказу про необізнаність його щодо виконання робіт у шкідливих та небезпечних умовах праці.

Також, суду не надано жодного доказу виконання позивачем робіт, які ним виконувалися б та не були б визначені умовами трудового договору, за якими відповідачем не було забезпечено належних та безпечних умов праці. Позивачем не надано доказів вимог відповідача виконувати позивачем роботи, що не відповідають законодавству про охорону праці та не передбачені його трудовим договором , які повинні бути зафіксовані в порядку визначеному діючим законодавством на момент таких правовідносин.

Суд, критично ставиться до тверджень позивача, щодо невиконання відповідачем вимог ст. 153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці».

Так, у відповідності до преамбули вищезазначеного закону визначені основні положення щодо реалізації конституційного права працівників на охорону їх життя і здоров`я у процесі трудової діяльності, на належні, безпечні і здорові умови праці, регулює за участю відповідних органів державної влади відносини між роботодавцем і працівником з питань безпеки, гігієни праці та виробничого середовища і встановлює єдиний порядок організації охорони праці в Україні.

Статтею 1 Закону України «Про охорону праці» визначено поняття охорони праці, а саме встановлено, що це є система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоров`я і працездатності людини у процесі трудової діяльності.

Вимогами статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22.06.1981р. № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку ; надання за необхідності, відповідного захисного одягу і засобів для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Судом встановлено, що під час укладення вдруге трудового договору з відповідачем позивач у період з 11.10.2002 року по 12.11.2002 року проходив попередній медичний огляд та визнаний здоровим і придатним до роботи за професією гірничий робітник підземний, що спростовує відомості зазначені у виписці з історії хвороби № 4384/998, в яких визначено наявність хвороби позивача з 1998 року. Підтверджень щодо належного виконання позивачем медичних рекомендацій суду не наданою. Відомості щодо знаходження на обліку позивача у лікарів не відображено у картці при проходженні попереднього медичного огляду, що свідчить про свідомий ризик працевлаштування позивача за наявності захворювання.

Відповідач, забезпечив позивача ОСОБА_1 спеціальним одягом, засобами індивідуального захисту, що вбачається з пункту 18 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 30.11.2007 року у рамках існуючої технології видобутку вугілля, що були погоджені компетентними органами влади шляхом надання дозвільної документації на здійснення видобування вугілля з відповідною експлуатацією обладнання, механізмів та устаткування у відповідності до проектно-технічної документації. Зазначена обставина ні позивачем, ні представником позивача не заперечувалася та доказів щодо невиконання зазначеного обов`язку з боку відповідача позивачем суду не надано.

Судом встановлено, що позивач з 18.11.2002 року по 19.11.2002 року пройшов вступний інструктаж з охорони праці за професією ГРП.

Судом, встановлено, що позивач під час знаходження у трудових відносинах з відповідачем проходив щорічно періодичні медичні огляди, що вказує на належне виконання зі сторони відповідача вимог діючого законодавства. Позивачем, представником позивача не надано жодного медичного висновку лікарських комісій, які проводили періодичні медичні огляди протипоказань до умов роботи в яких працював позивач для своєчасного запобігання розвитку хронічних хвороб.

Суд не приймає до уваги, надану позивачем копію епікризу за період з 03.01.2012 по 16.01.2012 року, щодо знаходженні позивача на лікуванні за діагнозом Хронічний бурсит правого ліктьового суглобу, оскільки зазначене захворювання не було встановлене як професійне, на Д обліку позивач за цим діагнозом не спостерігався.

Докази на підтвердження того, що стан здоров`я позивача від отриманих на виробництві захворювань постійно погіршується у матеріалах справи відсутні.

Зазначені обставини суттєво впливають на вирішення спору.

Судом встановлено, що позивач свідомо йшов на виконання роботи за вибраною професією і саме в таких умовах та користувався відповідними пільгами та компенсаціями визначеними Законами України «Про охорону праці», «Про пенсійне забезпечення», «Про відпустки» , «Про оплату праці», «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» а саме : підвищеного заробітку, скороченого робочого дня, додаткових відпусток, пільгового стажу на пенсію, страхових виплат у зв`язку з ушкодженням здоров`я та інше.

Законом України "Про пенсійне забезпечення" передбачений перелік працівників, які мають право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи працівника. Тобто, на законодавчому рівні врегульовано виконання робіт працівниками, зайнятими повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком N 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню «Порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків», затвердженого наказом МОЗ від 22.11.1995 року № 212 (далі Порядок)

Матеріали справи доводять, що у наданих представником позивача письмових доказах відсутні будь-які медичні висновки щодо наявності ознак впливу захворювань на психічний стан позивача. Підтверджень про наявність стресу, депресії чи їх наслідків у зв`язку з професійними захворюваннями, ні позивачем ні представником позивача суду не надано.

Так у відповідності до ч. 2 п. 3.8. Порядку, визначено підстави для відшкодування моральної шкоди, а саме наявність висновку лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу, лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків про депресію чи інші негативні прояви потерпілого.

За висновком МСЕК серія ДНА-02 № 024083 від 07.02.2008р. позивачу вперше встановлено за сукупністю 65% втрати професійної працездатності (50% - радікулопатія, 10% - ХОЗЛ, пиловий бронхіт; 5% - туговухість) з 09.01.2008р. безстроково, рекомендовано медикаментозне, санітарно-курортне лікування .

Згідно довідки МСЕК серії МСЕ-ДНА-01 № 612106 від 07.02.2008р. позивачу первинно встановлено 3 група інвалідності за профзахворюванням, надані рекомендації щодо умов праці, а саме: без підземних робіт, важкої фізичної праці.

Відомості щодо повної непрацездатності та заборони працювати в інших умовах за іншими професіями позивачем не надано.

Суд критично ставиться до тверджень представника позивача в позовній заяві щодо наявності в житті позивача обмежень життєдіяльності, оскільки поняття обмеження життєдіяльності встановлено Порядком, і є повною або частковою здатністю до самообслуговування, пересування, спілкування, навчання, контрою з поведінкою, а також значним зменшенням обсягу трудової діяльності, зниження кваліфікації, що встановлюється виключно медико-соціально експертними комісіями. До позовної заяви не додано позивачем доказів встановлення таких обмежень.

Зазначення позивача про встановлення йому третьої групи інвалідності безстроково у звязку з професійними захворюваннями не заслуговують на увагу, оскільки станом на 07.02.2008 позивачеві була з 21.03.2006 року призначена пільгова пенсія за Списком 1, про що свідчить відмітка на першому аркуші трудової книжки позивача, у відповідності до пп. Г п. 5.2 Порядку.

Крім цього, позивачем не додано жодних медичних висновків у відповідності до яких його трудова функція обмежена або йому було відмовлено в працевлаштуванні.

Записів про встановлення на облік позивача у Центрі зайнятості, що підтверджували б факт намагання позивача працевлаштуватися після звільнення, в трудовій книжці відсутні.

Пунктами 3,5 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику по справам про стягнення моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995р. №4, позивач не надав суду доказів моральних та фізичних страждань, витрат немайнового характеру та негативних наслідків морального характеру.

Обмеження життєдіяльності, часткова втрата професійної працездатності та інше, що Позивач наводить в підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди, компенсовані позивачеві щомісячними страховими виплатами по відсоткам втрати професійної працездатності, виплатою Фондом СС України одноразової допомоги в значному розмірі, оплатою витрат на лікування (в т.ч. і санаторно-курортне, медикаментозне) та інші пільги, передбачені діючим законодавством України (призначенням відповідної пенсії).

Разом з тим, слід зазначити, що позивач не втратив перспективи щодо продовження трудової діяльності, однак втратив перспективи розвитку в професійному плані.

Докази на підтвердження того, що стан здоров`я позивача від отриманих на виробництві захворювань постійно погіршується у матеріалах справи відсутні.

Проте, суд не може погодитися із ствердженням представника відповідача про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю наявності у позивача моральної шкоди та відсутністю причинного зв`язку між отриманим позивачем професійним захворюванням та його працею на підприємстві відповідача, будь-яких доказів наявності зміни психічного стану, підтвердження факту звернення позивача до фахових лікарів, висновків лікаря щодо виявленого діагнозу, який був би встановлений як наслідок фізичних та душевних страждань, оскільки у пункті 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30.11.2007р.визначено, що підставою для становлення ОСОБА_1 професійного захворювання стала тривала дія шкідливих факторів середовища на організм робочого та недосконалість технологічних процесів. Зазначений Акт форми П-4 відповідачем оскаржений не був, а тому наявні підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання.

Доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача за період роботи на підприємстві відповідачем не надано.

Окрім цього, доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу в порядку ст.237-1 КЗпП України.

Європейський Суд з прав людини зазначає, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума встановлена законом (STANKOV v.BULGARIA №68490|01,ЄСПЛ, 12.07.2007р.).

При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів рівності, поміркованості, розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: тяжкість ушкодження здоров`я, глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках, потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до його збагачення за рахунок відповідача.

З огляду на викладене, при вирішенні питання про розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, з урахуванням конкретних обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач, надмірна, і визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду, яка підлягає стягненню з відповідача, у 35000 грн.

Суд при ухваленні рішення враховує положення Закону України № 466-ІХ від 16.01.2020 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», яким внесено зміни до статті 164 ПК України (норма набрала чинності з 23.05.2020 року).

До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом № 466-ІХ, включається відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 ПК України).

У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає за необхідне зазначити в рішенні, що розмір присудженої моральної шкоди в сумі 35000 грн підлягає стягненню з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з урахуванням утримання обов`язкових податків і зборів, в розмірі, який перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивача звільнено від сплати судового збору за подання позову про стягнення моральної шкоди.

У зв`язку із частковим задоволенням позову суд вважає необхідним стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складає 340,00 грн.

Решту судового збору в розмір 1930,00 грн. слід віднести за рахунок держави.

Відповідно до ст.23 ЦК України, ст. ст.153, 237-1 КЗпП України, керуючись ст.ст. 13, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В

Позовну заяву ОСОБА_1 до ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві - задовольнити частково.

Стягнути з ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля на користь ОСОБА_2 35000,00 грн. (тридцять п`ять тисяч гривень 00 коп.) моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві.

У задоволенні позову в частині решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» в дохід держави судовий збір в розмірі 340,00 грн (триста сорок гривень 00 коп.).

Решту судового збору в розмір 1930,00 грн. віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін та учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Представник позивача: адвокат Меланчук Ігор Віталійович, діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 4467 від 16.09.2019 року та ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 12.10.2021 року;

Відповідач: приватне акціонерне товариство «ДТЕК Павлоградвугілля» (, місцезнаходження: Дніпропетровська обл., м. Павлоград вул.Соборна, 76 ).

Суддя: В. О. Головін