Номер провадження 22-ц/812/129/22 Cуддя - доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
Номер провадження 22-ц/812/78/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2022 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Колосовою О.М.,

за участю: представника позивача - Бершадської І.М., представника відповідачки - Мезінова О.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами

Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»,

подані в його інтересах адвокатом Бершадською Іриною Миколаївною

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді - Чулуп О.С. та на додаткове рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2021 року, ухваленого під головуванням судді - Гуденко О.А. в приміщенні того ж суду у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (надалі - АТ «Ощадбанк») до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2017 року ПАТ «Ощадбанк» (в подальшому змінено назву на АТ «Ощадбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_1 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 про відшкодування шкоди.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі.

Ухвалою того ж суду від 18 жовтня 2018 року роз`єднано позовні вимоги ПАТ «Ощадбанк» заявлені у даній справі щодо кожного відповідача та виділено вимогу ПАТ «Ощадбанк» про стягнення матеріальної шкоди щодо кожного відповідача в самостійне провадження.

Позовні вимоги до відповідачки ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що остання працювала на посаді завідувача територіально відокремленого безбалансового відділення №10014/0191 філії - Миколаївське обласне управління АТ « Ощадбанк» з 15 жовтня 2011 року по 22 жовтня 2015 року. Згідно з посадовою інструкцією ОСОБА_1 здійснювала проведення та облік банківських операцій, передбачених чинним законодавством відповідно до ліцензії Національного банку України, зокрема, відкриття та проведення рахунків та здійснення розрахунків за їх дорученнями, касове обслуговування клієнтів, проведення оплати заробітної плати, пенсій, грошових допомог, соціальних та інших виплат, контроль та правильність оформлення банківських документів, контролює додержання касової дисципліни, забезпечує правильне застосування чинного законодавства та відомчих нормативних актів з питань банківської діяльності, здійснює ідентифікацію та вивчення клієнтів. За укладеним договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність ОСОБА_1 несла повну матеріальну відповідальність за безпеку збереження грошових цінностей.

Відповідно до договору про відкриття пенсійного рахунку та його розрахункове касове обслуговування укладеного між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_30 17 жовтня 2003 року, останньому було відкрито рахунок на зарахування пенсійних виплат.

За період з лютого 2004 року по вересень 2016 року під час роботи відповідачки з рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_30 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) було незаконно виплачено пенсійні кошти на загальну суму 101 271,17 грн., які рішенням Господарського суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11 липня 2017 року стягнуті з АТ «Ощадбанк» на користь Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва та відшкодовані 31 липня 2017 року.

Позивач зазначав, що відповідачка здійснила касові операції з видачі готівки за рахунком померлого пенсіонера ОСОБА_31 в сумі 9 922 грн. невстановленій особі без здійснення перед видачею готівки перевірки належності пред`явленого паспорта отримувачу коштів та без перевірки відповідності даних паспорта тим даним, що зазначені в касовому документі, тобто без належної ідентифікації особи, що є порушенням Інструкцій про ведення касових операцій банками в України та з організації касової роботи та здійснення касових операцій в установах АТ «Ощадбанк».

Посилаючись на викладене та на порушення ОСОБА_1 обов`язків щодо ідентифікації клієнтів та перевірки належності пред`явленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу, відповідності даних паспорта тим, що зазначені в касовому документі покладається в рівній мірі, як на касирів так і на контролерів АТ «Ощадбанк», позивач в порядку регресу просив стягнути з відповідачки на його користь 4 966 грн. заподіяної шкоди.

У відзиві на позовну заяву представник відповідачки - адвокат Мезінов О.Г. просив відмовити у задоволені позову, посилаючись на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, того що відповідачка порушила свої трудові обов`язки при виплаті пенсійних коштів, крім посилання на рішення суду у господарській справі та на нормативні документи щодо проведення банківських касових видаткових операцій, не надано. Крім того, таке начебто порушення було допущено 29-ма працівниками банку в різні періоди, що свідчить не про порушення своїх трудових обов`язків відповідачами, а про шахрайські дії невстановленої особи щодо підробки паспорту та введення в оману працівників банку. Тобто позивачем не доведено наявність вини у діях працівника та її протиправну бездіяльність, обґрунтування позову ґрунтується виключно на припущеннях.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надав суду доказів того, що відповідач порушила свої трудові обов`язки в частині ідентифікації особи, яка отримувала кошти за клієнта банку ОСОБА_30 . Судом не прийнято до уваги доводи позивача щодо встановлення вини відповідачки рішенням Господарського суду Миколаївської області, оскільки ОСОБА_1 не була стороною процесу і суд встановив лише вину банку як фінансової установи у завданні шкоди Пенсійному фонду України, а не вину конкретного працівника банку. Крім того, не надано доказів на підтвердження того, що відповідачка, як працівник банку була обізнана та мала певні професійні навички (тобто пройшла відповідне навчання та відповідну практику) для проведення ідентифікації особи з різними типами документів (підроблених паспортів), а також мала у своєму розпорядженні певні методи (методики) та певне відповідне обладнання для можливості здійснити відповідну перевірку (ідентифікацію) особи клієнта банку, а відтак, відсутня вина працівника у заподіянні вказаної шкоди банку.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Бершадська І.М. в інтересах АТ «Ощадбанк» звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд при прийнятті оскаржуваного рішення безпідставно не застосував до спірних правовідносин ст.ст. 130, 139 КЗпП України, п.8р.І, п.3.5 гл. ІV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174. Крім того, судом не враховано, що відповідно до положень Посадових інструкцій ОСОБА_1 несе повну матеріальну відповідальність за збереження довірених установою банку цінностей; за матеріальну шкоду, заподіяну з її вини, за неналежне виконання своїх посадових обов`язків з якими ознайомлена під особистий підпис, затверджених 15 жовтня 2011 року та 03 лютого 2013 року відповідно. Разом з тим, в матеріалах справи наявні докази того, що відповідачка ОСОБА_1 здійснила касові операції з видачі готівки за рахунком померлого пенсіонера ОСОБА_31 в сумі 9 922 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_1 посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не відповідають фактичним обставинам справи, а також суперечать приписам чинного законодавства України, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Додатковим рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2021 року на користь ОСОБА_1 з АТ «Державний Ощадний банк України» стягнуто витрати на правову допомогу у розмірі 1500 грн. надану адвокатом Мезіновим О.Г.

На вказане додаткове рішення адвокат Бершадська І.М. в інтересах АТ «Державний Ощадний банк України» подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість вказаного рішення, просила його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки - адвокат Мезінов О.Г. просив додаткове рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» без задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши представника позивача на підтримку доводів апеляційних скарг, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувані рішення в повній мірі відповідають.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що наказом №597-К від 15 жовтня 2011 року ОСОБА_1 в порядку переведення прийнято на посаду завідувача територіально відокремленого без балансованого відділення №10014/0191 філії - Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк» з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю.

15 жовтня 2011 року з ОСОБА_1 , як з особою, яка виконує роботу у всіх підзвітних ТВБВ №10014/0187-10014/0223 філії Миколаївського обласного управління АТ «Ощадбанк» пов`язану із збереженням, обробкою, перерахуванням, прийманням, видачею і перевезення цінностей, укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за умовами якого бере на себе повну матеріальну відповідальність за безпеку збереження довірених установою банку цінностей.

На підставі наказу № 362-К від 10 вересня 2012 року ОСОБА_1 переведено на посаду завідувача територіально відокремленого безбалансового відділення №10014/0221 філії - Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк» з 11 вересня 2012 року з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю.

Відповідно до пунктів 19, 21 Посадових інструкцій завідувача територіально відокремленого безбалансового відділення філії - Миколаївське обласне управління №10014 АТ «Ощадбанк», затверджених 15 жовтня 2011 року та 03 грудня 2013 року, завідувач здійснює, ідентифікацію клієнтів при встановленні взаємовідносин з банком згідно програми ідентифікації та вивчення клієнтів АТ «Ощадбанк». Здійснює ідентифікацію та вивчення клієнтів під час здійснення ними операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, а також під час встановлення з ними договірних відносин і відкриття рахунків, відповідно до вимог чинного законодавства та програми ідентифікації та вивчення клієнтів АТ «Ощадбанк».

На підставі наказу №124-к від 20 березня 2014 року ОСОБА_1 переведено на посаду завідувача територіально відокремленого безбалансового відділення №10014/0206 філії - Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк» з 24 березня 2014 року з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю.

Відповідно до наказу №127-к від 25 березня 2014 року ОСОБА_1 переведено на посаду завідувача територіально відокремленого безбалансового відділення №10014/0191 філії - Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк» з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю з 01 квітня 2014 року.

Наказом №390-к від 12 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача територіально відокремленого безбалансового відділення №10014/0191 філії - Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк» з 26 жовтня 2015 року.

На підставі договору №51, укладеного 03 січня 2006 року між управлінням Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва та АТ «Ощадбанк», останнє здійснює виплату пенсій та грошової допомоги.

17 жовтня 2003 року на підставі договору про відкриття пенсійного рахунку та його розрахунково-касове обслуговування, укладеного між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_31 , останньому відкрито поточний рахунок з використанням ощадної книжки для зарахування пенсійних виплат у територіально відокремленому безбалансовому відділенню №10014/0221 філії - Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк».

Як вбачається з виписки по рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_31 отримання пенсійних коштів готівкою відбувалось систематично через касу вказаного відділення з січня 2004 року по вересень 2016 року.

За період роботи ОСОБА_1 на посаді завідувача територіально відокремленого безбалансового відділення №10014/0221 філії - Миколаївське обласне управління АТ «Ощадбанк» за рахунком ОСОБА_31 видано готівкові кошти - 31 липня 2013 року у сумі 1998 грн., 12 серпня 2013 року - 994 грн., 09 січня 2014 року - 1050 грн., 10 січня 2014 року - 1050 грн., 11 березня 2013 року -1050 грн.

23 серпня 2016 року АТ «Ощадбанк» отримано листа від Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо необхідності проведення перевірки достовірності персональних даних одержувачів пенсійних виплат з доданими списками.

Під час опрацювання вказаних списків позивачем отримана інформація про недійсність паспорта ОСОБА_31 станом на 15 вересня 2016 року у зв`язку зі смертю останнього 24 січня 2004 року (актовий запис про смерть №534 від 28 січня 2004 року).

Рішенням від 29 вересня 2016 року №71/1 АТ «Ощадбанк» припинило виплату пенсії ОСОБА_31 .

Отже, встановлене свідчить про те, що з рахунку ОСОБА_31 у період з 2004 року по 2016 рік грошові кошти готівкою видавалися АТ «Ощадбанк» третій особі.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11 липня 2017 року, з ПАТ «Державний ощадний банк» на користь Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України стягнуто 101 271,17 грн. збитків, які 01 серпня 2017 року відшкодовані позивачем.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12,81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як на підставу задоволення своїх вимог позивач посилається на те, що ОСОБА_1 займаючи посаду завідувача відділення АТ «Ощадбанк» з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю порушила посадові обов`язки, передбачені пунктом 19 Посадової інструкції завідувача територіально відокремленого безбалансового відділення філії - Миколаївське обласне управління №10014/0221 АТ «Ощадбанк», а саме неналежне здійснення ідентифікації особи, яка звернулась від імені ОСОБА_31 та отримувала належні йому грошові кошти, а відтак на неї покладається обов`язок щодо відшкодування шкоди завдану позивачу.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Предметом регулювання законодавства про працю є забезпечення гарантій при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації (глава ІХ КЗпП України).

Згідно зі статтею 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді (стаття 131 КЗпП України).

Пунктом першим статті 134 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до статті 135-1 КЗпП письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Під прямою дійсною шкодою необхідно розуміти, зокрема втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду в повному обсязі. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 522/4619/16-ц (провадження № 14-634цс18) зроблено висновок, що підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП). Згідно з частиною другою статті 130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Протиправна поведінка працівника - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина, виражена у формі умислу або необережності.

Так, ідентифікацією є заходи, що вживаються банком для встановлення особи шляхом отримання її ідентифікаційних даних.

Ідентифікаційними даними для фізичної особи є прізвище, ім`я та по батькові, дата народження, номер (та за наявності - серію) паспорта громадянина України (або іншого документа, що посвідчує особу та відповідно до законодавства України може бути використаним на території України для укладення правочинів), дата видачі та орган, що його видав, реєстраційний номер облікової картки платника податків України (або ідентифікаційний номер згідно з Державним реєстром фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів) або номер (та за наявності - серію) паспорта громадянина України, в якому проставлено відмітку про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків України чи номер паспорта із записом про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків України в електронному безконтактному носії (пункт 17 частини 1 статті 1 та пункт 1 частини 9 статті 9 Закону «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» № 1702-VII від 14 жовтня 2014 року, який діяв на час виникнення спірних відносин).

Пунктом 3.5 розділу ІУ Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою НБУ від 1 червня 2011 року №174, яка діяла станом на 2013 рік, передбачено, що банк перед видачею готівки у видаткових касових документах перевіряє, поряд з іншим, належність пред`явленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу, відповідність даних паспорта тим даним, що зазначені в касовому документі; наявність підпису отримувача.

Вказане повністю узгоджується з положеннями пункту 3.18 Інструкції з організації касової роботи та здійснення касових операцій в установах АТ «Ощадбанк», затвердженої постановою правління АТ «Ощадбанк» від 13 грудня 2012 року №693, яке також передбачає, що для здійснення видаткових касових операцій клієнт надає паспорт або документ, що його замінює, а касовий працівник перевіряє належність документу, що посвідчує особу, отримувачу.

У своїй позовній заяві та додаткових поясненнях та висновках службового розслідування від 16 березня 2018 року позивач зазначає про положення пункту 5.42 Порядку відкриття, ведення та закриття рахунків фізичних осіб у національній валюті установами АТ «Ощадбанк», затвердженого постановою правління АТ «Ощадбанк» від 16 лютого 2004 року №17-2 (далі - Порядок №17-2), яким встановлено порядок ідентифікації клієнта.

Цей порядок передбачає, що при видачі частин вкладу чи нарахованих відсотків контролер приймає від особи, яка отримує кошти, ощадну книжку (якщо вона видавалась), паспорт або документ, що його замінює, та заповнену заяву на видачу готівки; пересвідчується в особі вкладника, перевіряє зазначені на заяві на видачу готівки данні паспорта особи, яка отримує кошти, або документа, що його замінює, перевіряє відповідність підписів в ощадній книжці із записами в картці особового рахунку дату видаткової операції, суму видачі та залишок вкладу (нарахованих відсотків) після видаткової операції; проставляє на заяві на видачу готівкою цифрами видану суму, залишок вкладу (нарахованих відсотків), підписує ці записи та реєструє операцію в касовому журналі (операційному щоденнику);видає особі, яка отримує кошти, номерний жетон для виклику його касиром), проставляючи номер цього жетона на заяві на видачу готівки; ощадну книжку, разом із заявою на видачу готівки та іншими документами, на підставі яких проводиться виплата, внутрішнім порядком передає касиру. Касир викликає особу, яка отримує вклад (відсотки) за постановленим в заяві на видачу готівки номером жетона; перевіряє правильність та повноту оформлення переданих контролером документів; підписує записи операцій в ощадній книжці та заяву на видачу готівки; видає кошти; видає особі, яка отримує вклад(відсотки) ощадну книжку. Якщо ощадна книжка по вкладу не видавалась, повертає контролеру другий примірник заяви на видачу готівки для проставлення печатки і видає його особі, яка отримує вклад (відсотки) (а.с.97).

Отже, вказаний порядок не передбачає дії завідувача відділення в якості контролера стосовно перевірки належності пред`явленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу.

До того ж як встановлено, після отримання інформації щодо факту смерті ОСОБА_31 АТ «Ощадбанк» до правоохоронних органів не звернулося. 24 жовтня 2016 року до Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області із заявою звернулося Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва та 25 жовтня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено кримінальне провадження за ч.1 ст. 190 КК України.

АТ «Ощадбанк» тільки після ухвалення рішення та відшкодування коштів Пенсійному фонду з 27 липня 2017 року по 16 березня 2018 року проведено службове розслідування стосовно видачі грошових коштів готівкою з рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_31 ..

При проведенні службового розслідування не було встановлено механізму незаконного отримання коштів (або отримання коштів за довіреністю, або за підробленим паспортом (фото), або без документу, що посвідчує особу отримувача чи інш.).

Комісією не виявлено і причини, які створили можливість або сприяли незаконній видачі готівкових коштів, а висновки розслідування стосуються лише розміру шкоди, заподіяної кожним працівником.

Отже, наведене свідчить про неможливість встановлення якими конкретними неправомірними діями ОСОБА_1 заподіяно шкоду АТ «Ощадбанк» у розмірі 4 961 грн., який ступень вини під час здійснення операцій на видачу готівки, завідувача та касира.

Між тим, встановлення цих обставини є необхідною умовою застосування правил статей 130,134 КЗпП щодо покладення на працівника повної матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну АТ «Ощадбанк».

До того ж, позивачем не доведено, і те, що в установі банку були створені всі умови для забезпечення схоронності матеріальних цінностей, що також є підставою для покладення на працівника матеріальної відповідальності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що готівкові кошти незаконно видавались після смерті пенсіонера третій (невстановленій) особі без будь-яких зауважень більш ніж 12 років.

Протягом цього часу моніторинг клієнтів, звірки з податковими та пенсійними органами банком не проводилось.

Видаткові операції здійснювались різними працівниками банку (більше 29 працівників) з відмінною кваліфікацією, діловими якостями, ступенем відповідальності тощо.

Але ці фактори не вплинули на результат ідентифікації та не змогли перешкодити незаконним діям.

Такі обставини свідчать про те, що існуючий в Ощадбанку порядок ідентифікації клієнта не міг забезпечити схоронність коштів від незаконного отримання пенсійних нарахувань.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем не доведено сукупність необхідних підстав для покладення на ОСОБА_1 повної матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну установі, відповідно до статей 130,131,134, 138 КЗпП, та обґрунтовано відмови у задоволені позову.

Доводи апеляційної скарги проте, що належним та достатнім доказом підстав матеріальної відповідальності ОСОБА_1 , а саме порушення нею своїх посадових обов`язків, є факти, які встановлені рішенням господарського суду та мають преюдиційне значення у справі, яка розглядається не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч 4 ст. 82 ЦПК обставини, встановлені у рішенні суду, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як встановлено ОСОБА_1 не приймала участі у господарській справі за позовом Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва до ПАТ «Державний ощадний банк України», а тому обставини, навіть встановлені господарським судом щодо відповідачки, преюдиційного значення не мають.

Крім того, предметом судового дослідження та оцінки у господарській справі був факт належного або неналежного виконання Ощадбанком умов господарського договору, укладеного 3 січня 2006 року між ним та Управлінням Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва про виплату пенсій та грошової допомоги. в частині недотримання обов`язку.

Висновки господарського суду про відшкодування шкоди Пенсійному фонду ґрунтувались на встановленні судом факту неналежного виконання Ощадбанком умов договору від 3 січня 2006 року та вимог діючого відомчого законодавства.

Проте підстави відповідальності за порушення умов господарського договору та підстави відповідальності працівника за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, не є ідентичними та регулюються нормами різних галузей права (господарського та трудового).

Отже, встановлені судовим рішенням від 13 квітня 2017 року підстави матеріальної відповідальності юридичної особи, як сторони господарського договору, не є доказом наявності підстав повної матеріальної відповідальності працівника цієї юридичної особи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не звернуто належної уваги на обов`язок посадових осіб АТ «Ощадбанк» відповідно до Посадових інструкцій ідентифікувати особу, яка отримує готівкові кошти є безпідставними, оскільки судом це не заперечувалося, а крім того, суд виходив з того, що власник або уповноважений ним орган має не тільки покласти на працівника ті чи інші обов`язки, але й розробити певний механізм їх реалізації та забезпечити можливість їх належного виконання, що в свою чергу позивачем зроблено не було.

Наведені, в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Що стосується доводів апеляційної скарги на додаткове рішення суду, то колегія суддів погоджується з висновком суду про стягнення з позивача на користь відповідачки 1500 грн. за надання правничої допомоги під час розгляду справи.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з п. 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 зазначеної норми права встановлено, що представництво це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час ( ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Аналіз змісту статей 10-13 ЦПК України в узагальненому вигляді свідчить про те, що при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч.1 ст. 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і ст. 81 та ст. 137 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов своє втілення також у положеннях частин 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

З матеріалів справи вбачається, що 11 січня 2019 року між ОСОБА_1 та адвокатом Мезіновим О.Г. укладено договір №Т-01/19 про надання правової допомоги та юридичних послуг, за умовами якого останній приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу та юридичні послуги при розгляді судової справи за позовом АТ «Державний ощадний банк України» про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної роботодавцю. Вартість послуг за складання процесуальних документів становить 1500 грн. за один документ, за надання послуг з представництва та інтересів в судовому засіданні вартість - 1000 грн. за 1 судове засідання. 21 січня 2019 року на підставі вказаного договору було адвокатом Мезіновим О.Г. видано ордер серія МК №84744 про надання правової допомоги у Центральному районному суді м. Миколаєва та Миколаївському апеляційному суді.

Відповідно до Акту про надання правової допомоги та юридичних послуг від 14 лютого 2019 року, загальна вартість наданих послуг становить 1500 грн., які згідно квитанції до прибуткового касового ордеру від 14 лютого 2019 року сплачені ОСОБА_1 .

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для покладення обов`язку на позивача у разі відмови у позові (ч.2 ст. 141 ЦПК України) щодо сплати на користь відповідачки витрат на правову допомогу, надану адвокатом Мезіновим О.Г. під час розгляду справи у суді.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів на підтвердження надання правового допомоги з описом виконаних робіт не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи.

За таких обставин, апеляційні скарги на підставі ст. 375 ЦПК України підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду, які ухваленні з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Крім того, під час апеляційного розгляду представником відповідачки - адвокатом Мезіновим О.Г. заявлено клопотання про стягнення судових витрат на правову допомогу під час апеляційного розгляду у розмірі 3000 грн.

Під час апеляційного розгляду представник позивача заперечувала проти стягнення витрат на правову допомогу, вважала їх неспівмірними.

Так, 10 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та адвокатом Мезіновим О.Г. укладено додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги та юридичних послуг №Т-01/19 від 11 січня 2019 року, відповідно до якої сторони погодили, що до вартості послуг за даним договором, які надаються на етапах апеляційного/касаційного провадження застосовується коефіцієнт 0,6.

Згідно Акту №2 про надання правової допомоги та юридичних послуг від 10 грудня 2021 року адвокатом Мезіновим О.Г. були надані наступні послуги: підготовка тексту відзивів на апеляційні скарги АТ «Ощадбанк» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2020 року та додаткове рішення цього ж суду від 26 жовтня 2021 року, вартістю 3 000 грн. (2 х 1500 грн.), участь у судовому засіданні Миколаївського апеляційного суду 22 вересня 2021 року та 01 грудня 2021 року, вартістю 2000 грн. (2 х 1000 грн.), а всього 5000 грн. з урахуванням коефіцієнту 0,6 становить 3000 грн.

З урахуванням встановленого та співмірності розміру судових витрат колегія вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідачки витрати на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 1500 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», подані в його інтересах адвокатом Бершадською Іриною Миколаївною залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2020 року та додаткове рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 1500 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 31 січня 2022 року.