Справа № 936/326/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 лютого 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду від 30 липня 2021 року (у складі судді Павлюк С.С.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та Нижньоворітської сільської ради про визнання права власності на майно,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з цим позовом у квітні 2021 р.

Просила визнати за нею право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке включає в себе житловий будинок і обслуговуючі господарські будівлі та споруди.

На обґрунтування позовних вимог указала, що вона з листопада 2002 р. відкрито володіє, користується і проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 .

У 2002 р. померла власниця будинку ОСОБА_3 , яка на час смерті проживала в будинку своєї племінниці ОСОБА_1 .

У липні 2002 р. ОСОБА_1 продала їй за 1000 доларів США житловий будинок АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 передала їй ключі від будинку та сказала, що остання стала власницею домоволодіння й може робити з ним будь-що на свій розсуд.

При цьому ОСОБА_1 запевнила її, що переоформить право власності на домоволодіння після спливу шестимісячного строку з дня смерті попередньої власниці.

У листопаді 2002 р., після проведеного капітального ремонту в житловому будинку, вона разом із чоловіком перейшли проживати до будинку АДРЕСА_1 , де проживаютьі дотепер.

За весь час проживання вона дбала про домоволодіння, підтримувала його в належному стані, своєчасно проводила оплату за спожиту електроенергію.

Вважає, що оскільки вона володіє і користується спірним майном майже дев`ятнадцять років, то наявні всі елементи, передбачені законом, для набуття права власності на майно за набувальною давністю.

Рішенням Воловецького районного суду від 30 липня 2021 р. позов задоволено: визнано за ОСОБА_2 право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке включає у себе житловий будинок, обслуговуючі господарські будівлі та споруди. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 908 грн. у відшкодування судового збору.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову та визнати за нею право власності за заповітом на житловий будинок із господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , і виплатити їй компенсацію у розмірі 250 000 грн. за весь час проживання позивача у спадковому будинку відповідача (на підставі дійсного заповіту та рішення Воловецького районного суду, запиту Воловецької державної нотаріальної контори від 17 червня 2021 р.).

Посилається на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені та доречні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_3 (тітка ОСОБА_1 ) 09 квітня 1996 р. склала на її користь заповіт, відповідно до якого заповіла їй майно (домоволодіння) у АДРЕСА_1 , де апелянт проживала разом із тіткою протягом десяти років, відтак позивач не може претендувати на вказане майно в порядку набувальної давності.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Суд виходив із того, що матеріалами справи підтверджується факт набуття ОСОБА_2 права власності за набувальною давністю, оскільки вона добросовісно та відкрито користується нерухомим майном більше 10 років, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.Позов є обґрунтованим, оскільки позивач добросовісно заволоділа житловим будинком АДРЕСА_1 , продовжує відкрито, безперервно володіти цим нерухомим майном протягом останніх десяти років, а власник цього житлового будинку відсутній.

Стосовно явки учасників справи у судове засідання, яке відбулося 03 лютого 2022 р., колегія суддів зауважує наступне.

Представник позивача адвокат Повідайчик О.І., був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується розпискою у порядку ч.3 ст. 240 ЦПК України (а.с.112). Також ним було взято розписку для вручення своїй довірительці ОСОБА_2 (а.с.113).

У судове засідання, яке відбулося 03.02.2022 р., сторона позивача не з`явилася, про причини своєї неявки суд не повідомляли.

ОСОБА_1 і Нижньоворітська сільська рада були повідомлені про час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, у судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили.

03.02.2022 р. до Закарпатського апеляційного суду від адвоката Цебрика Л.В. в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, однак колегія суддів не вбачає підстав для задоволення такого клопотання, відтак розгляд справи проводиться за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, та за наявними в справі матеріалами.

Стосовно висновку суду першої інстанції про ухвалення у цій справі заочного рішення колегія суддів констатує таке.

Суд констатував, що оскільки не має відомостей про причину неявки відповідачів, повідомлених належним чином, враховуючи відсутність відзиву відповідачів, беручи до уваги, що позивач та її представник не заперечують проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив на підставі ст. 280 ЦПК України провести заочний розгляд справи.

Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;3) відповідач не подав відзив;4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У наших спірних правовідносинах не існує одночасно всіх умов, визначених ч.1 ст.280 ЦПК України.

Із матеріалів справи видно, що 30.06.2021 р. відповідачем було подано відзив на позовну заяву (а.с.56).

ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, які були призначені на:06.05.2021 р. (а.с.32), 25.05.2021 р. (а.с.39), 08.07.2021 р. (а.с.53) і на 30.07.2021 р. (а.с.51), про причини своєї неявки суд не повідомляла.

Нижньоворітська сільська рада була повідомлена належним чином про час і місце розгляду справи, які були призначені на: 06.05.2021 р. (а.с.41), 08.07.2021 р. (а.с.52), про судове засідання, яке відбулося 30.07.2021 р., доказів належного повідомлення іншого відповідача немає.

Відповідно до ч.1 ст.281 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу.

Ухвалою судді Воловецького районного суду від 21 квітня 2021 р. провадження у справі відкрито та вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження (а.с.30). Однак, про заочний розгляд справи суд не ухвалював.Тобто, в суду першої інстанції не було процесуальних підстав ухвалювати заочне рішення.

Отже, апеляційна скарга правильно подана в загальному порядку.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог, із таких мотивів.

Як видно з матеріалів справи, 20 жовтня 2020 р. на ім`я ОСОБА_2 було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9-16).

Відповідно до довідки, виданої Біласовицькою сільською радою Воловецького району № 389 від 12.10.2020 р., ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , але фактично проживає у АДРЕСА_1 (а.с.17). Довідкою, виданою Біласовицькою сільською радою Воловецького району № 390 від 12.10.2020 р., установлено, що ОСОБА_2 користується земельною ділянкою орієнтовною площею 0,07 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 (а.с.18).

Факт проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 із 2002 р. підтверджується актом обстеження будинку від 12 жовтня 2020 р. (а.с.20).

Із листа Міжгірського району електричних мереж від 16.10.2020 р. № 526-26/18 убачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , відсутня заборгованість за спожиту електроенергію, а договірні відносини існують із 15.12.2002 р., особовий рахунок НОМЕР_1 (а.с.21).

Із листа Біласовицької сільської ради Воловецького району від 05.11.2020 р. № 316 убачається, що житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 ,відповідно до записів погосподарськогообліку належав на праві власності (користування) померлій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Указане нерухоме майно безхазяйним не визнавалось (а.с.22).

Згідно з довідкою Нижньоворітської сільської ради від 19.05.2021 р. № 245 ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , проте фактично більше 17 р. проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.46).

До апеляційної скарги відповідачем було подано копію заповіту від 09.04.1996 р.,відповідно до якого ОСОБА_3 на випадок своєї смерті все майно, що б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті, на що вона має законне право, заповіла ОСОБА_1 , яка народилася у 1939 р. у с. Верб`яж у сім`ї сестри заповідача. Із восьмирічного віку та протягом десяти років проживала разом із сім`єю заповідача (а.с.78).

Рішенням Воловецького районного суду від 13.05.2021 р. заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено: встановлено факт, що має юридичне значення, зокрема те, що заповіт від імені ОСОБА_3 , який був посвідчений 09.04.1996 р. секретарем Біласовицької сільської ради Воловецького району Миндою М.І. та зареєстрований в реєстрі за №19, складений на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.82).

22 лютого 2002 р. на ім`я ОСОБА_3 було видано державний акт на право приватної власності на землю І-ЗК № 031363 (а.с.85-87), відповідно до якого ОСОБА_3 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,505 га в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території с. Латірка Біласовицької сілької ради. Також у матеріалах справи міститься квитанція до прибуткового касового ордера № 20, прийнятого від ОСОБА_3 за приватизацію земельної ділянки (а.с.90).

ОСОБА_3 проживала сама за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.88).

14 жовтня 2020 р. на ім`я ОСОБА_1 було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.96-101).

Позивач у судовому засіданні в порядку, передбаченому ст.92 ЦПК України, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за ст.384, ст.385 КК України, показала, що з осені 2002 р. постійно та відкрито проживає в будинку АДРЕСА_1 , який за попередньою домовленістю із відповідачем ОСОБА_1 купила за 1000 доларів США, однак надала в гривневому еквіваленті 4700 гривень, а 300 грн. недоплатила за оформлення документів на будинок, оскільки у відповідача на той час не було правовстановлюючих документів на будинок. У подальшому відповідач так і не оформила документи на будинок, при цьому гроші відмовилась повертати, а сказала, що може там жити. Із того часу там проживала, робила ремонт, оплачувала усі комунальні послуги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17 (провадження N 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі N 201/12550/16-ц (провадження N 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі N 175/2338/16-ц (провадження N 61-2017св18).

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач знала про власника спірного будинку ( ОСОБА_3 ) з моменту вселення і проживала в ньому за ОСОБА_4 як спадкоємиці ОСОБА_3 , яка не відмовлялася від свого права на спадкування за померлою ОСОБА_3 , і від свого права власності на будинок, відтак указане майно не може бути об`єктом набувальної давності.

Сам лише факт користування спірним приміщенням не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі статті 344 ЦК України.

Положення наведеної статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань, чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Під час розгляду справи позивач не надала доказів, а матеріали справи таких не містять, про те, що вона володіє майном не за волею власника і не знала, хто є власником.

Посилання заявника на придбання житлового будинку не може бути підставою для застосування положень статті 344 ЦК України, оскільки за набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що у цій справі позивачем не доведено і судами не встановлено.

Укладення між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 усної угоди про купівлю будинку та передачу за нього коштів (що не доведено), а також факт проживання позивача у цьому будинку не підтверджує згоди на відчуження нерухомого майна та не свідчить про наявність правових підстав набуття права власності на майно за набувальною давністю.

Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент заволодіння чужою річчю. Із матеріалів справи вбачається, що власником земельної ділянки на якій розташований спірний будинок на підставі права приватної власності була ОСОБА_3 , яка в своє чергу склала заповіт на все своє майно на користь ОСОБА_1 , яка не відмовлялася від свого права успадкувати майно після смерті ОСОБА_3 , а тому відсутні правові підстави для визнання права власності на спірне майно за набувальною давністю за позивачем.

Отже, позивач не довела підстав для визнання за нею права власності на спірний житловий будинок у порядку статті 344 ЦК України.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам закону оскаржене рішення суду першої інстанції не відповідає.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до ст. 376 ч.1, п.3, п.4 ЦПК України рішення суду першої інстанції належить скасувати, а в позові відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2.Рішення Воловецького районного суду від 30 липня 2021 року скасувати.

3.У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

4.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1365 (одна тисяча триста шістдесят п`ять) гривень у відшкодування судового збору за подачу апеляційної скарги.

5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

6.Повне судове рішення складено 14 лютого 2022 р.

Судді: