Справа № 462/5606/20 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/2203/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., , Савуляка Р.В.

Секретар Іванова О.О.

З участю: позивача ОСОБА_1 та її представника-адвоката Симчук Н.П., представника відповідача- адвоката Онищенко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу № 462/5606/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 11 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Львівської міської ради, третя особа , що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Держгеокадастру у Львівській області,- про визнання незаконним та скасування рішень Львівської міської ради та рішення державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради,-

в с т а н о в и в :

14.09.2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду, в обгрунтування якого зазначає, що є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,0442. Власником сусідньої земельної ділянки є відповідач ОСОБА_2 . Ухвалою ЛМР від 21.04.2016 року №485 відповідачу надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та технічної документації із землеустрою. Ухвалою ЛМР від 22.02.2018 року №3251 затверджено технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 та передано її у власність відповідачу. Позивач вважає, що оскаржуваними рішеннями ЛМР порушені її права власності на будинок та земельну ділянку , частина території яких незаконно передана у власність ОСОБА_2 . Крім цього відповідач неправомірно оформила право власності на свою земельну ділянку , безпідставно включивши у приватизацію і частину земельної ділянки, яка знаходиться під будинком позивачки. Внаслідок такої приватизації частина земельної ділянки ОСОБА_1 , яка відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку від 02.04.2010 року межує з комунальною землею опинилась під сусідським будинком АДРЕСА_2 , а решта стала комунальною. Позивач зазначає, що набула у власність свою земельну ділянку з визначеними межами та розташований на ній будинок ще у 2008 році, тому ОСОБА_2 не вправі була у 2018 році приватизовувати, а Львівська міська рада передавати у її власність частину земельної ділянки ОСОБА_1 . Просила задовольнити її позовні вимоги.

Оскаржуваним рішенням суду у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач. В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням, оскільки судом допущено неповне з`ясування обставин , що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Факт накладення земельної ділянки наданої відповідачу на житловий будинок позивача підтверджується матеріалами справи, а саме п.п.3,4 висновку експерта від 08.02.2020 року №74/20. Однак суд безпідставно не надав жодної правової оцінки зазначеному висновку, натомість побудував рішення лише на висновку експерта №13/03-20 від 24.06.2020 року, долученого представником відповідача , висновки якого не стосуються предмету розгляду по даній справі, оскільки не надають відповіді та не спростовують факту накладення земельної ділянки відповідача на житловий будинок позивача. Зазначене свідчить про порушення судом вимог процесуального закону щодо оцінки доказів. Суд не звернув увагу на порушення процедури приватизації земельної ділянки відповідачкою, зокрема, позивача не було повідомлено про час і місце розгляду спору узгоджувальною комісією, не було вручено рішення узгоджувальної комісії. Також була порушена процедура закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі та погодження меж земельної ділянки з суміжними землевласниками/землекористувачами. Оскаржуваними рішеннями ЛМР відповідачу надано у власність земельну ділянку на частині якої розташований будинок позивача, що є порушенням принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку. Таким чином, підставою даного позову є відновлення порушеного права позивача на мирне та безперешкодне володіння належним їй будинком та захисту її законного інтересу щодо земельної ділянки, яка розташована під ним. Внаслідок наведеного, вважає, що скасуванню також підлягає державна реєстрація речових прав на земельну ділянку відповідача, оскільки приватизація земельної ділянки відбулася з порушенням закону. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

На виконання вимог ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Онищенко А.О. надано Відзив на апеляційну скаргу.

У Відзиві представник відповідача зазначає, що рішення Галицького районного суду м.Львова відповідає встановленим обставинам справи, судом правильно застосовано норми матеріального права. Просить залишити без змін оскаржуване рішення суду.

Позивачем ОСОБА_1 надано суду відповідь на відзив під заголовком «Додаткові пояснення», де позивач заперечує пояснення відповідача ОСОБА_2 з посиланням на фактичні обставини справи та норми чинного законодавства. Додаткові пояснення відповідають змісту позовної заяви та апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Симчук Н.П. на підтримання доводів апеляційної скарги та додаткових пояснень, заперечення з приводу апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 -адвоката Онищенко А.О., вивчивши матеріали цивільної справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, хоч належним чином були повідомлені про день і час слухання справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (долучено до матеріалів справи).

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . Житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0442га, кадастровий номер земельної ділянки :04:017:0171 з цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). На земельну ділянку їй видано Державний акт про право власності від 02.04.2010 року серія ЯИ № 184573 (т.1 а.с.25) на якому зображений план меж її земельної ділянки.

Власником сусідньої земельної ділянки із кадастровим номером :04:017:0321, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач по справі ОСОБА_2 . Між житловим будинком позивача та огорожею по межі земельної ділянки є відстань, а тому вважає, що межа сусідньої земельної ділянки відповідача не може проходити через її житловий будинок як зазначено у технічній документації із землеустрою, дозвіл на виготовлення якої надано Ухвалою ЛМР від 21.04.2016 року № 485. На виконання даної ухвали ЛМР ТзОВ «Гід-проектбуд» 27.11.2017 року розробив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 в натурі. Ухвалою ЛМР від 22.02.2018 року № 3251 затверджено технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку по зазначеній адресі та передано її у власність відповідачу. Позивач вважає, що оскаржуваним рішенням ЛМР порушені її права власності на житловий будинок та земельну ділянку, частина території яких незаконно передана у власність ОСОБА_2 . Крім цього, відповідачка неправомірно оформила право власності на свою земельну ділянку, безпідставно включивши у приватизацію частину земельної ділянки, яка знаходиться під її будинком. Внаслідок такої приватизації частина земельної ділянки ОСОБА_1 , яка відповідно до Державного акта про право власності на земельну ділянку від 02.04.2010 року межує з комунальною землею, опинилася під сусідським будинком АДРЕСА_2 , а решта стала комунальною.

Із матеріалів справи встановлено, що позивач набула у власність свою земельну ділянку з визначеними межами та розташованому на ньому будинку у 2008 році на підставі Договору дарування частини будинку від 30.06.2008 року та Договору дарування частини земельної ділянки від 12.12.2008 року (а.с.20-25). Зазначене також підтверджується Державним актом серія ЯИ № 184573 від 02 квітня 2010 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.30).

Відповідно до ч.1 ст.120 Земельного кодексу України (далі по тексту ЗК) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розміщені ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції прописав, що згідно Акту обстеження земельних ділянок на АДРЕСА_1 суміжних із земельною ділянкою на АДРЕСА_1 від 25 червня 2018 року, комісією встановлено, що земельні ділянки орієнтовно площею 24,5 кв.м (землі комунальної власності) та орієнтовно площею 19,9 кв.м (частина земельної ділянки, яка перебуває у власності ОСОБА_2 ) самовільно зайнято та використовується власником житлового будинку 129а ОСОБА_1 без відповідних рішень ЛМР та належно оформлених правовстановлюючих документів на землю, а ширина даної присадибної ділянки від АДРЕСА_1 становить 14,50 кв.м. Такими діями ОСОБА_3 унеможливлює ОСОБА_2 повноцінний під`їзд до власної присадибної ділянки на АДРЕСА_1 ( а.с.70 т.1).

Суд також зазначив, що згідно відповіді Управління з контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 08.04.2019 року № 136/0-193/6-19 вбачається, що ОСОБА_1 здійснено самовільне зайняття земельних ділянок загальною площею 0,0070 га, а саме: площею 0,0033 га за рахунок земельної ділянки, що перебуває у приватній власності ОСОБА_2 кадастровий номер :04:017:0321 та площею 0,0037га за рахунок земель комунальної власності територіальної громади на АДРЕСА_1 шляхом встановлення огорожі, чим порушено ст.ст. 91,125,126 та п.Б ст. 211 Земельного кодексу України.

Окрім цього, при виготовленні технічної документації відповідачем ОСОБА_2 межі земельної ділянки не були погоджені із позивачем ОСОБА_1 , а судом першої інстанції не надано оцінки цим обставинам.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що доводи позивача ОСОБА_1 про те, що технічною документацією із землеустрою на земельну ділянку ОСОБА_2 земельна ділянка ОСОБА_2 накладається на земельну ділянку ОСОБА_1 не знаходять свого підтвердження, оскільки позивачем не надано суду технічної документації із землеустрою ОСОБА_2 , а в технічній документації ОСОБА_2 відсутня схема розташування земельних ділянок.

З висновками суду першої інстанції не можна погодитись.

Згідно матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є власником 10/25 частини житлового будинку, який розташований на АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором дарування частини будинку від 13.056.2008 року №4-644 (а.с.8-10) та Технічним паспортом на будинок від 26.02.2015 року на якому визначено межі земельної ділянки та зображено план-схему розташування будинку.

Розпорядженням Залізничної РА ЛМР №280 від 04.05.2016 року «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії про розподіл будинковолодіння АДРЕСА_2 на два самостійних» будинку позивача ОСОБА_1 присвоєно адресу: АДРЕСА_1 .

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.07.2016 року встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Житловий будинок ОСОБА_1 розташований на земельній ділянці площею 0,0442 га кадастровий номер :04:017:0171 з цільовим призначенням 02.01-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Земельна ділянка, яка є спірна, належить позивачу ОСОБА_1 на праві власності на підставі Договору дарування 44/100 частини земельної ділянки від 12.12.2008 року, що підтверджується Державним актом про право власності на земельну ділянку від 02.04.2010 року серія ЯИ № 184573 з відповідним планом меж земельної ділянки ОСОБА_1 .

Право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку зареєстровано у Державному земельному кадастрі, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 02.04.2010 року (а.с.26-28).

Власником суміжної земельної ділянки за кадастровим номером :04:017:0321 за адресою АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_2 .. Право власності на земельну ділянку останньої підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.04.2018 року. (а.с.30).

Ухвалою ЛМР від 21.04.2016 року №485 відповідачу ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та технічної документації із землеустрою на виконання якої на замовлення ОСОБА_4 ТзОВ «Гід-Проектбуд» 27.11.2017 року розробив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки на АДРЕСА_1 в натурі (на місцевості).

Ухвалою ЛМР від 22.03.2018 року № 3251 затверджено технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 кадастровий номер :04:017:0321 та передано її у власність відповідачу ОСОБА_2 .

Із технічної документації ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 дізналася, що земельна ділянка ОСОБА_2 не лише накладається частково на її земельну ділянку, а й заходить всередину у внутрішню площу її житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . Відтак, діями ЛМР порушені її права на мирне володіння земельною ділянкою та житловим будинком, які перебувають у її власності з 2008року.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 неправомірно оформила право власності на свою земельну ділянку, включивши у приватизацію частину земельної ділянки, яка знаходиться під житловим будинком ОСОБА_1 .

Внаслідок приватизації земельної ділянки відповідачем ОСОБА_2 , частина земельної ділянки ОСОБА_1 , яка відповідно до Державного акта про право власності на земельну ділянку від 02.04.2010 року серія ЯИ № 184573 межує з комунальною власністю, опинилася під сусідським будинком АДРЕСА_2 , а решта стала комунальною, тобто земельна ділянка ОСОБА_1 поділилася на дві не з`єднані між собою частини. Крім того, частина житлового будинку ОСОБА_1 опинилася на земельній ділянці, яка передана відповідачу ОСОБА_2 . Як наслідок, порушено цілісність земельної ділянки, яка відповідно до Державного акту є єдиним цілим з одним кадастровим номером і одним виходом на АДРЕСА_1 .

Причиною накладки земельної ділянки ОСОБА_2 на земельну ділянку ОСОБА_1 є те, що перед виготовленням технічної документації на свою земельну ділянку ОСОБА_2 не погоджувала її меж із позивачем ОСОБА_1 і на це звернув увагу суд першої інстанції при ухваленні судового рішення.

За змістом пункту 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками, затвердженої наказом ДКУ із земельних ресурсів від 18.05.2010 року №376, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.198 ЗК кадастрові зйомки-це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Тобто, погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами є обов`язковим при виділенні земельної ділянки у власність.

Колегія суддів зазначає, що ТзОВ «Гід-проектбуд», який виконував технічну документацію на замовлення ОСОБА_2 , повинен був добросовісно віднестися до виконання своїх обов`язків та своїми діями керуватися нормами чинного земельного законодавства, враховувати координати меж земельних ділянок сторін з Публічної кадастрової карти України відповідно до якої не мало бути накладення земельних ділянок, перевірити суміжні земельні ділянки, щоб не спричинити лишніх непорозумінь як позивачу, так і замовнику та органу місцевого самоврядування. При виявленні порушень та накладенні земельних ділянок одна на одну повідомляти про це замовника та орган місцевого самоврядування.

Львівська міська рада зобов`язана була взяти до уваги, що позивач ОСОБА_1 набула у власність свою земельну ділянку з визначеними межами та розташований на ній житловий будинок ще у 2008-2010 роках, тобто на 10 років раніше, ніж відповідач ОСОБА_2 , тому, даючи дозвіл на приватизацію земельної ділянки ОСОБА_2 у 2018 році, Львівська міська рада породила конфлікт, який призвів до судових процесів суміжних землекористувачів та затрат їх часу і коштів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 зазначено, що визнання недійсним і скасування рішення органу місцевого самоврядування є належним самостійним способом захисту порушеного права державної власності, якщо це має наслідком поновлення порушеного права.

Крім цього, відповідач-2 ЛМР при прийнятті ухвали №3251 від 22.03.2018 року «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою та передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» порушила процедуру прийняття такого рішення, оскільки не залучила позивача ОСОБА_1 як суміжного землекористувача, на засідання узгоджувальної комісії, чим допустила порушення п.п.4,2, 4.6 Положення про узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів», що було затверджено Ухвалою №298 від 17.03.2016 року «Про узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів»( зазначене положення було чинне до 22.04.2021 року).

У пунктах 4.2, 4.6 Положення прописано: п.4.2-земельні спори розглядаються за участю зацікавлених сторін, які повинні бути завчасно повідомлені про час і місце розгляду спору. У разі відсутності на засіданні комісії однієї із сторін спору при першому вирішенні питання і відсутності офіційної згоди відсутньої сторони на розгляд питання-розгляд спору переноситься. Повторне відкладення розгляду спору може бути лише з поважних причин. П.4.6 - рішення узгоджувальної комісії передається сторонам протягом 5-ти робочих днів з часу його прийняття.

Проте, у разі існування невирішеного спору щодо межі земельної ділянки, він підлягає вирішенню відповідними органами місцевого самоврядування згідно із встановленою у статтях 158-161 ЗК процедурою. У такому разі, орган, уповноважений вирішувати питання щодо приватизації (відведення) земельної ділянки, повинен обґрунтувати рішення про затвердження технічної документації із землеустрою без підпису суміжного землекористувача щодо погодження меж.

Із витягу із протоколу №41 засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів від 21.07.2017 року (а.с.136-137т.1) доводів, чому комісія приймає рішення про затвердження ОСОБА_2 меж її земельної ділянки по відповідних лініях не наводиться. Відсутні обґрунтування щодо затвердження технічної документації ОСОБА_2 в таких межах в Ухвалі ЛМР від 22.03.2018 року № 3251 «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою та передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок», яким затверджено ОСОБА_2 технічну документацію та передано у приватну власність земельну ділянку.

Відповідно до Висновку експерта № 74/20 від 08.02.2020 року (а.с.201-219) площа земельної ділянки з кадастровим номером :04:017:0171 становить 0,0442 га, фактична площа земельної ділянки у АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 становить 0,0442 га.

Площа земельної ділянки, яка накладається у житловому будинку між земельною ділянкою з фактичним користуванням ОСОБА_1 та земельною ділянкою з кадастровим номером :04:017:0321, яка належить ОСОБА_2 становить 37,0 кв.м.

Межовий знак № НОМЕР_1 земельної ділянки з кадастровим номером :04:017:0321, яка належить ОСОБА_2 відповідно до правовстановлюючих документів та документації із землеустрою на цю земельну ділянку розміщений у житловому будинку що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на відрізку між точками 11 та 12 на відстані 1,75 м; між точками 12та 13 на відстані 1,0 м; по лінії перпендикулярній стіні будинку на відстані 0,78 м.

Забезпечити безперешкодний доступ до будинку АДРЕСА_1 та можливість його обслуговування у відповідності до вимог будівельних, санітарних норм тощо, у випадку коли межа сусідньої земельної ділянки розташованої під номером АДРЕСА_3 буде проходити по внутрішній площі будинків АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 - є технічно неможливо,тобто безперешкодний доступ не буде забезпечений.

Судом першої інстанції не дано оцінки висновку експерта, не з`ясовано обставини, що мали значення для правильного вирішення справи, однак, судом взято до уваги висновок експерта №13/03-20я судової будівельно-технічної експертизи від 24.06.2020 року, що надано відповідачем ОСОБА_2 у іншій справі, між іншими сторонами та стосується інших обставин справи та предмету спору, що не може бути належним, допустимим та достовірним доказом.

Відповідно до ч.1п.3 ст12, ч.1 ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК).

Європейський суд з прав людини прописав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.376 ч.1 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частина 2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Із врахуванням зазначеного, на підставі ч.1 п.2 ст. 374, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: п.2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судове засідання щодо вирішення питання про судові витрати та правову допомогу призначити на 21 березня 2022 року на 16 год.45 хв.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2; 376 ч.1 п.п. 3,4; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 11 травня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконною і скасувати ухвалу Львівської міської ради від 21.04.2016 року №485 «Про надання громадянам дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічних документацій із землеустрою» в частині надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 (п.13 Додатку до ухвали).

Визнати незаконною і скасувати ухвалу Львівської міської ради від 22.03.2018 року № 3251 «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою та передачу громадянам у власність , спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» в частині затвердження технічної документації із землеустрою на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 (кадастровий номер :04:017:0321) та її передачі у власність ОСОБА_2 (п.4 Додатку до ухвали).

Скасувати рішення державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Стрихар Марти Ігорівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу) від 23.04.2018 року, індексний номер 121579467, за яким за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:017:0321, площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_3 .

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Головуючий суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк