Роздільнянський районний суд Одеської області
Справа № 511/2151/21
Номер провадження: 2/511/59/22
01 лютого 2022 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді: Бобровська І. В.,
при секретарі Захаровій О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Лиманська селищна рада Роздільнянського району Одеської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
В жовтні 2021 року на адресу суду надійшла вищевказана позовна заява.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, серії НОМЕР_1 від 27.02.2007 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №278583104 від 07.10.2021 року. На даний час у будинку зареєстровані її сини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4 . Позивачка проживає у будинку сама , самостійно сплачує комунальні послуги, робить ремонти, утримує будинок. У цьому їй матеріально допомагає лише донька, яка фактично мешкає у Овідіопольському районі Одеської області та на даний час знімається самостійно з реєстраційного обліку. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без поважних причин не проживають у будинку позивача з 2004 року, покинувши його у добровільному порядку. Комунальні послуги не сплачують, будинком не цікавляться та не приймають участі у його обслуговуванні. Позивачка не може реалізувати своє право на отримання субсидії, а також захистити свої права як власника. На даний час, позивачка постійно хворіє, не має можливості самостійно, у поновній мірі утримувати будинок та господарство. Факт реєстрації відповідачів у вказаному будинку, перешкоджає ОСОБА_1 у здійсненні права належного користування, утримання та розпорядження своїм майном.
На підставі викладеного, позивачка просить суд визнати ОСОБА_2 1984 р.н. та та ОСОБА_3 , 1977 р.н. такими, що втратили право на користування житловим приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 03.11.2021 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження. (а.с.38-39).
Ухвалою суду від 29.12.2021 року підготовче провадження по справі закрито та справа призначена до судового розгляду (а.с.61-62).
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 пояснив, що відповідачі дійсно вже тривалий час не проживають в будинку позивача. Відповідач ОСОБА_3 проживає у власному будинку в с. Щербанка, до матері не приходить, нічим не допомагає. Відповідач ОСОБА_2 періодично проживає у брата ОСОБА_3 , разом випивають. Мати ОСОБА_1 пускала ОСОБА_2 до себе жити, однак він зловживає алкоголем. За допомогу по господарству бере у матері гроші та все пропиває. Відповідачі добровільно не бажають виписатися, через це вона не може продати будинок та поїхати проживати до доньки, яка мешкає в Овідіопольському районі, оскільки чоловік позивача помер, а вона останнім часом часто хворіє, та її нема кому доглядати. Тому просив позов задовольнити та визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала представника та просила позов задовольнити. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги ОСОБА_1 , не заперечував проти їх задоволення, просили справу розглядати у відсутність їх представника. (а.с.67-68)
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судове засідання не прибули, повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив на позовну заяву не подавали.
Представником позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні заявлено клопотання про допит свідків, яке судом задоволено.
Свідок ОСОБА_7 повідомила, що є сусідкою позивача ОСОБА_1 та підтвердила, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_8 в будинку давно не проживають. В 2005 році їх в будинку вже не було. Старший син ОСОБА_3 неодноразово був у тюрмі. А молодшому ОСОБА_2 купляли будинки,однак він їх весь час продавав. ОСОБА_3 , як зазначає свідок, проживає у власному будинку на іншій вулиці. Місце проживання ОСОБА_2 їй невідоме, знає,що він бомжує та обрав такий спосіб життя добровільно.
Свідок ОСОБА_9 є сестрою позивача та зазначила, що відповідачі не проживають в будинку з 2004 року. ОСОБА_3 весь час по тюрмам, зараз проживає у власному будинку з дружиною та трьома дітьми. Свідок стверджує, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 думають,якщо будуть зареєстровані в будинку, то матимуть право на частину будинку у спадок. Свідок ОСОБА_10 повідомила,що позивач часто хворіє, а вона працює, тому не має змоги допомагати сестрі.
Свідок ОСОБА_11 повідомила, що відповідачі не проживають в будинку з 2004 року, пішли добровільно, матері не допомагають, не цікавляться її життям, за комунальні послуги не платять. Позивач часто хворіє. ОСОБА_3 проживає в с. Щербанка з дружиною, купив будинок, однак не оформив. ОСОБА_2 працює в м. Одесі, проживає у ОСОБА_3 .
Свідок ОСОБА_12 повідомила,що є сусідкою ОСОБА_1 , відповідачі не проживають в будинку більше 10 років, з 2004 року, пішли добровільно. В будинку не проживають, до матері не приїжджають, нічим не допомагають. ОСОБА_3 проживає у власному будинку в с. Щербанка, працює трактористом у колхозі. Де перебуває ОСОБА_2 свідку не відомо.
Дані спірні правовідносини регулюються наступними нормами права.
У ст. 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Статтею 317 ЦКУ встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Пунктом 33 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
В пункті 34 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено, що усунення перешкод у здійсненні права власності та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад статті 71,72,116,156 ЖК УРСР; статті 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення, про позбавлення права користування жилим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою, про оголошення фізичної особи померлою.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду усправі №209/2642/18вказав на підстави втрати права користування житловим приміщенням, зокрема суд зазначив, що стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Ст. 405 ч.2 ЦК передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.
Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Суд, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, давши оцінку кожному аргументу, наведеному позивачем, заслухавши пояснення позивача та його представника, показання свідків, прийшов до висновку про задоволення позову виходячи з наступного.
Відповідно до ст.81 ЦПК України,кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Наданими суду письмовими доказами, позивач ОСОБА_1 довела, що вона є власником будинку, за адресою: АДРЕСА_1 з 02.03.2007 року.
Як власник будинку ОСОБА_1 не може в повній мірі реалізувати своє право на володіння, користування та розпорядження власним майном через реєстрацію в її будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зокрема не має можливості продати будинок.
Відповідачі були зареєстровані в данному будинку, зареєструвавшись в будинку, добровільно не проживають в ньому більше 10 років до теперішнього часу, будь-яких перешкод у проживанні у цьому будинку їм ніхто не чинить. Добровільно знятися з реєстраційного обліку вони відмовляються. Поважних причин їх відсутності в спірному будинку не встановлено.
Також судом встановлено, що відповідачі витрати по утриманню будинку не несуть.
Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 в судовому засіданні підтвердили факт не проживання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Таким чином, судом достовірно встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 втратили право на проживання в будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , це право відповідачі втратили з 2004 року, а тому позов ОСОБА_1 належить задовольнити.
На підставі ст. 150, ст. 167 ЖК України, ст. ст. 328, 334, 386, 391, 405 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», керуючись ст. 81, 141, 259, 263-265, 281-284, 288, 289 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Лиманська селищна рада Роздільнянського району Одеської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням житлового будинку АДРЕСА_1 , належного позивачу на праві власності.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення виготовлено 11.02.2022 року.

Суддя І. В. Бобровська