СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/22636/21

пр. № 2/759/1122/22

01 лютого 2022 року

Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Горбенко Н.О., за участю секретаря Кравченко А.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи: Дванадцята Київська державна контора, ОСОБА_2 про визнання дійсним правочину, визначення частки майна, встановлення факту належності, визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

Описова частина.

04.10.2021 р. до Святошинського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи: Дванадцята Київська державна контора, ОСОБА_2 про визнання дійсним правочину, визначення частки майна, встановлення факту належності, визнання права власності, у якій він просив:

- визнати дійсним договір купівлі- продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 ;

-визначити, що частка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 становить 1 цілу частку;

-встановити факт належності на праві власності ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 загальною площею 33. 27 кв. м.;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10 травня 1999 року в частині придбання Ѕ частини зазначеної квартири ОСОБА_2 ;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті брата ОСОБА_3 .

Стислий виклад позиції позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_3 зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його брат - ОСОБА_3 . З 2000-го року через тяжкий стан здоров`я та важкі хвороби померлого, весь тягар відповідальності за життя ОСОБА_3 ліг на позивача. Позивач зазначає, що надавав померлому матеріальну та психологічну допомогу, здійснював підтримку його життєдіяльності, сплачував комунальні послуги, тощо. За життя померлий ОСОБА_3 придбав кВ. АДРЕСА_1 . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 купили квартиру в рівних частках. Так, після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина. Позивач ОСОБА_3 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва було відмовлено у зв`язку з відсутністю документу, який підтверджує право власності на квартиру.

У зв`язку з вищевикладеним просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заяви, клопотання сторін та інших учасників справи.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.10.2021 р. відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження та задоволено клопотання позивача про витребування доказів, а саме щодо витребування з Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи щодо майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 30.11.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання позивач та його представник не з`явились. Через канцелярію суду від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Стислий виклад заперечень відповідача (відзив) і третіх осіб.

Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з`явився, до суду подав відзив, в якому зазначив, що спадкоємцем щодо майна померлого є донька спадкоємця - ОСОБА_2 , звернув увагу, що Київська міська рада не є належним відповідачем у справі.

Треті особи Дванадцята Київська державна нотаріальна контора та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзиву та/або письмових пояснень на позов не надали.

Від Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у їхню відсутність.

Судом на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Після смерті ОСОБА_3 , позивач звернувся до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Відповідно до постанови від 10.02.2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю документу, що підтверджує право власності на квартиру.

Відповідно до довідки ЖЕО №807 від 04.06.2008 року ОСОБА_3 проживав, але не був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з договором купівлі-продажу від 14.05.1999 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є власниками квартири АДРЕСА_1 в рівних долях.

Відповідно до довідки від 16.05.2008 року №121 батьками ОСОБА_3 зазначені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

З Витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі вбачається, що зареєстровано спадкову справу №2138/08 після померлого спадкоємця ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 заповіту не залишив. Після його смерті відкрилась спадщина на частку зазначеної квартири.

Із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину до Дванадцятої київської нотаріальної контори звернувся позивач, який є братом спадкодавця на підставі чого було відкрито спадкову справу.

Мотивувальна частина рішення.

Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частини перша статті 4 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оцінюючи доводи і аргументи сторони позивача щодо набуття ними права власності на спірну частку спадщини, суд вважає їх необгрунтованими на підставі наступних норм права.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст.ст. 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті 1220, 1222 ЦК).

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування у разі відсутності заповіту одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу, тобто спадкування здійснюється за законом почергово.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. (ст. 1261 ЦК)

Таким чином, спадкування майна ОСОБА_1 здійснюється за законом почергово. До першої черги спадкоємців належить донька спадкодавця - ОСОБА_2 .

Згідно ч.1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Частина 2 ст. 1274 ЦК України передбачає, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Як вбачається з копії надісланої Дванадцятою Київською нотаріальною конторою спадкової справи, матеріали даної справи не містять заяви ОСОБА_2 про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_1 .

Згідно статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4.15 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженого наказом Мін`юсту від 22 лютого 2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Згідно частин 1,2 статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч.1ст. 368 ЦК України).

Згідно розяснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (далі Лист № 24-753/0/4-13), право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Згідно п. 1 Листа № 24-753/0/4-13, обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Вказане підтверджується також розясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».

Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права.

Звертаючись до суду із позовом про визнання права власності позивач в позовних вимогах визначив як відповідача - Київську міську раду.

Частиною 2 пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до Листа ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі пред`явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом.

Пленум Верховного Суду України у п. 8 Постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Правом заміни неналежного відповідача на належного позивач в порядку та строки, передбачені положенням ст. 51 ЦПК України не скористався.

За приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому, слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача).

Таким чином, враховуючи визначений позивачем склад учасників справи, та той факт, що суд позбавлений можливості вирішити спір по суті, оскільки нормами процесуального права не передбачено право суду самостійно здійснення заміни відповідача, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволені заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 76, 200, 206, 263-265, 268 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи: Дванадцята Київська державна контора, ОСОБА_2 про визнання дійсним правочину, визначення частки майна, встановлення факту належності, визнання права власності-відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Н.О. Горбенко