22-ц/804/10/22
222/1976/19

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
„ 08 лютого 2022 року місто Маріуполь Донецької області
Єдиний унікальний номер 222/1976/19
Номер провадження 22-ц/804/10/22
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Лопатіної М.Ю.,Пономарьової О.М.
за участю секретаря: Грішко С. В.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,яка є правонаступником
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Володарського районного суду Донецької області від 07 грудня 2020 року головуючого судді Доценко С.І. зі складанням повного тексту судового рішення 11 грудня 2020 року по цивільній справі про стягнення суми боргу, трьох відсотків річних та інфляційних втрат,-
У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, в якому просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики від 10 листопада 2015 року в сумі 40 800 грн, за договором позики від 08 червня 2016 року в сумі 20 000 грн, за договором позики від 09 червня 2016 року в сумі 12 500 грн, а всього 73 300 грн., які відповідач мав би повернути відповідно до умов договорів до 01 грудня 2016 року включно , але ухиляється від виконання грошових зобов`язань. Також, відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України, просив стягнути борг з урахуванням трьох відсотків річних в розмірі 6 386 грн, інфляційних втрат в розмірі 22 165 грн за період з 02 грудня 2016 року по 28 жовтня 2019 року, а всього 101 851 грн. Стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору в розмірі 1 019 грн та витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги в розмірі 1 000 грн.
Позов мотивований тим, що договори позики були оформленні в письмовій формі у вигляді розписки. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України в справі № 6-1662цс17 від 18 жовтня 2017 року, відповідно до ст.1047 ЦК України, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. В ст.1049 ЦК України зазначено, що позичальник зобов`язаний повернути суму позики в строк та порядку, що передбачені договором. Відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо, інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В розписці зазначений строк повернення позики 01 грудня 2016 року. Після спливу строку відповідач грошові кошти не повернув, що підтверджується наявністю у позивача оригіналу розписки.
Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 07 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, з урахуванням ухвали цього ж суду від 22 січня 2021 року про виправлення описки та арифметичної помилки, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу 73 300 грн, яка складається з боргу за договором позики від 10 листопада 2015 року в сумі 40 800 грн, за договором позики від 08 червня 2016 року в сумі 20 000 грн, за договором позики від 09 червня 2016 року в сумі 12 500 грн, з урахуванням встановленого індексу інфляції за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 02 грудня 2016 року по 28 жовтня 2019 року в сумі 21 961 грн та 3% річних від простроченої суми за час прострочення 6 386 грн, а всього в сумі 101 647 грн; судові витрати по справі, які складаються із сплаченого при зверненні до суду судового збору в сумі 1 019 грн та витрат на правничу допомогу в сумі 1000 грн, а всього 2019 грн. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які визнані встановленими, не відповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що висновок суду першої інстанції про неналежність та недопустимість доказів повернення ним боргу в сумі 40 000 грн є хибним та передчасним. Вважає, що накладна № 2 від 13 листопада 2015 року у повній мірі підтверджує факт повернення ним ОСОБА_2 суми боргу в розмірі 40 000 грн.Щоб дійти висновку про те, що вказана накладна є доказом здійснення господарської діяльності ТОВ «Аревіта», керівником якого є відповідач, суд першої інстанції мав переконатися в існуванні первинних бухгалтерських документів на підтвердження факту здійснення господарської операції. Отже, щоб дійти до наведеного в оскаржуваному рішенні висновку про отримання саме ТОВ «Аревіта», а не позивачем, мальків коропу за накладною № 2 від 13 листопада 2015 року, суд першої інстанції мав встановити наявність та дослідити первинні документи за цією господарською операцією (договір купівлі-продажу/поставки мальків коропу; акт приймання-передачі товару; довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей на ім`я позивача), однак судом цього зроблено не було.

Також, вказує, що висновок суду першої інстанції про неналежність та недопустимість, як доказу розписки від 17 лютого 2017 руку, оскільки позивач заперечує факт підписання вказаної розписки та отримання коштів, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки ним було надано до суду вказану розписку, в якій зазначено про отримання позивачем від нього 1 300 доларів США та поставлений власноручний підпис позивача. При цьому, факт належності підпису в розписці ОСОБА_2 не встановлювався та не досліджувався судом першої інстанції, а висновок з цього питання зроблено виключно зі слів позивача. Повернення ним грошових коштів в сумі 1 300 доларів США відбулося 17 лютого 2017 в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які були допитані судом першої інстанції в якості свідків. Однак, пояснення свідків, суд першої інстанції не прийняв до уваги та розцінив як недопустимі докази виключно через те, що ОСОБА_2 заперечує факт підписання ним розписки та факт передачі йому грошових коштів. Пояснення відповідача з приводу наявності у позивача оригіналу розписки суд першої інстанції так само не взяв до уваги - його звернення до позивача з вимогою про повернення оригіналу розписки та його запевняння в тому, що це взагалі не проблема і ми це питання вирішимо найближчим часом, взагалі залишилися поза увагою суду першої інстанції. Жодної правової оцінки цим обставинам судом не надано. Неповно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи, визнавши встановленими недоведені обставини, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про необхідність стягнення з нього 3% річних в сумі 6 386 грн, та інфляційних втрат в сумі 21 961 грн.

Крім того, зазначає, що стягнуті з нього витрати на правничу допомогу стягнуті на підставі неналежного доказу. Так, у квитанції, наданій позивачем на підтвердження оплати ним правничої допомоги, у тексті призначення платежу вказано лише «за правові послуги», з чого неможливо встановити, за яким саме договором ці послуги надані, тому квитанція 0.0..1 від 29 жовтня 2019 не є належним доказом.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 22 січня 2021 року поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду та провадження за апеляційною скаргою відкрито.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 09 лютого 2021 року справу призначено до розгляду у судовому засіданні Донецького апеляційного суду в місті Маріуполі.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 02 березня 2021 року зупинено провадження по цивільній справі № 222/1976/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, - за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Володарського районного суду Донецької області від 07 грудня 2020 року, до залучення до участі у справі правонаступника ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 13 грудня 2021 року провадження по даній справі поновлено та витребувано у приватного нотаріуса Чичекової О.А. належним чином завірену копію спадкової справи за номером у спадковому реєстрі 67225250 після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер у нотаріуса 6/2021.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 08 лютого 2022 року ОСОБА_1 залучено до участі у цивільній справі № 222/1976/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, - за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Володарського районного суду Донецької області від 07 грудня 2020 року, в якості процесуального правонаступника позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги.

У судовому засіданні апеляційного суду правонаступник позивача ОСОБА_1 підтримала доводи позову.Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення,рішення Володарського районного суду Донецької області від 07 грудня 2020 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до оригіналу розписки, ОСОБА_3 10 листопада 2015 року отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 40 800 грн, що еквівалентно 1 700 доларів США. Зобов`язується повернути борг до 01 грудня 2016 року. Розписка складена 10 листопада 2015 року та підписана. На зворотному листі розписки є дописка датована 08 червня 2016 року про отримання 800 доларів США (двадцять тисяч гривень), які також зобов`язується повернути 01 грудня 2016 року за підписом. І також є дописка про отримання 09 червня 2016 року суми 500 доларів США (дванадцять тисяч п`ятсот гривень), які також зобов`язується повернути до 01 грудня 2016 року є підпис особи яка взяла кошти (а.с.79).

При дослідженні розписки ОСОБА_3 не заперечував, що розписка та дописки до неї датовані 08 червня та 09 червня 2016 року зроблені ним, і що дійсно він отримав зазначені кошти від ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції, встановлено, що предметом спору є договори позики укладені між сторонами, де ОСОБА_2 є позикодавцем, а ОСОБА_3 боржником, за якими відповідач 10 листопада 2015 року отримав позику на 40 800 грн, 08 червня 2016 року на суму 800 доларів, що в еквіваленті до гривні на момент укладення договору згідно умов договору дорівнює 20 000 грн, та 09 червня 2016 року на суму 500 доларів США в зазначеному еквіваленті до гривні 12 500 грн. Строк виконання зобов`язання зазначений в розписці до 01 грудня 2016 року.

Позивач просить стягнути борг в гривневому еквіваленті, зазначеному в договорах на загальну суму 73 300 грн, та застосувати наслідки, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання за період з 02 грудня 2016 року по 28 жовтня 2019 року.

Також,судом встановлено, що боргова розписка на момент звернення з позовом знаходиться у позивача ОСОБА_2 , який є кредитором, що підтверджує , виходячи із положень ст.545 ЦК України, що грошове зобов`язання за договором позики не виконане.

Оцінивши докази в їх сукупності ,суд також зазначив,що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували виконання ним зобов`язань за вказаними договорами позики. Суд відхилив та не прийняв як належний достовірний доказ надану відповідачем копію розписки , яка складена від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про підтвердження факту передачі в їх присутності 17 лютого 2017 року ОСОБА_2 в рахунок боргу від ОСОБА_3 1300 доларів США, тому що відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Із тексту копії розписки вбачається, що вона складена та підписана не від імені кредитора про прийняття виконання зобов`язання, а від імені третіх осіб, які не є стороною позики. При тому, ОСОБА_2 , який є кредитором заперечує як факт підписання зазначеної розписки так і факт отримання цих коштів.

Суд, також не прийняв та вважав не допустимими доказами з боку відповідача ОСОБА_3 показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,які є підлеглими відповідача, про їх присутність при поверненні відповідачем частини грошових коштів за зазначеними договорами позики ОСОБА_2 та підтвердження факту надання позивачем розписки про отримання коштів від відповідача, при тому що позивач заперечує факт написання розписки та факт передачі йому коштів за зазначеними договорами позики.

Такий висновок суд першої інстанції грунтував на положеннях ст.77 ЦПК України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. А також, на положеннях статті 218 ЦК України, згідно якої заперечення факту виконання правочину повинно доводитися письмовими доказами, а рішення суду не може ґрунтуватися на свідченні свідків.

Оригінал розписки, який знаходиться у ОСОБА_2 - кредитора, доводить той факт, що зобов`язання боржника із повернення боргу не виконано.

Доводи відповідача про те , що він вимагав повернути розписку, але ОСОБА_2 йому її не віддав не підтверджені доказами.

Також, судом не прийнята , як доказ повернення боргу кредитору, надана відповідачем накладна № 2 від 13 листопада 2015 року ( т.1. а.с.38), оскільки при дослідженні зазначеної копії накладної встановлено, що 13 листопада 2015 року ТОВ «Стройкрок» відпущено, а ТОВ «Аревіта» одержано через ОСОБА_2 малька короба 1000 кг на суму 40 000 грн. Таким чином , ОСОБА_2 виступає лише посередником між ТОВ «Стройкрок» та ТОВ «Аревіта» при передачі коштів за товар. Отримувачем товару є ТОВ «Аревіта», керівником якого з 19 лютого 2013 року є ОСОБА_3 , відповідно до інформації із Єдиного державного реєстру юридичних осіб,фізичних осіб підприємців та громадських формувань (т.1. а.с.54).

Таким чином, суд дійшов висновку,що є всі підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в сумі 73 300 грн.

Вирішуючи питання щодо правомірності позовних вимог про стягнення з відповідача боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, суд вважав, що зазначені вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, і це не оспорюється сторонами, що у відповідності до ст.82 ЦПК України не потребує доказуванню, що за умовами договорів позики частина суми 40 800 грн, отримана в гривні, а решта суми боргу в розписці визначена в іноземній валюті, на день виникнення у відповідача грошового зобов`язання та перерахована у гривню і в подальшому вимога позивача про виконання боргових зобов`язань викладена в гривневому еквіваленті, згідно з перерахунком зазначеним в розписці, тобто без змін, визначеним на день виникнення зобов`язань. А тому, з моменту перерахунку боржник ,відповідно до частини другої статті 625 ЦК України , зобов`язаний на вимогу кредитора сплатити борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання даного зобов`язання.

За змістом норми ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивач просить застосувати наслідки ч.2 ст.625 ЦК України до виниклих правовідносин за період з 02 грудня 2016 року по 28 жовтня 2019 року.

Перевіряючи розрахунки надані позивачем, суд при визначенні 3% річних застосував наступний розрахунок : сума боргу 73 300*3%:100%:365*1060 днів прострочки. Сума, що підлягає стягненню становить 6 386 грн.

Визначаючи суму інфляційних втрат, суд виходив із положень статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» , згідно якої індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При розрахунку інфляційних збитків позивача у зв`язку із простроченням відповідачем грошового зобов`язання, суд першої інстанції застосував наступну формулу - сума боргу х сукупний індекс інфляції , який є добутком щомісячних індексів інфляції за період з грудня 2016 по жовтень 2019 року: 100% - суми боргу. Так, 73 300 х129,96:100% - 73 300= 21 961 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Сума інфляційних втрат встановлених судом є меншою ніж заявлена позивачем, оскільки сукупний індекс інфляції визначений позивачем в розмірі 130,24 виведений без врахування щомісячних індексів інфляції за вересень та жовтень 2019 року. З їх врахуванням сукупний індекс інфляції становить 129,96.

Тобто,задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договорами позики та не повернув отримані ним в якості позики грошові кошти, чим порушив умови договору, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню загальна сума боргу за договорами позики в розмірі 73 300 грн,з урахуванням встановленого індексу інфляції за період прострочення виконання грошового зобов*язання з 02 грудня 2016 року по 28 жовтня 2019 року в сумі 21 961 грн та 3 % річних від простроченої суми за час прострочення 6 386 грн.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання,кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ,кредитор,приймаючи виконання зобов`язання,повинен повернути його боржникові.У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати проце у розписці,яку він видає. Наявність боргового документау боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження №61-5020св18) та від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження №61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин,які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Із положень ст.77 ЦПК України слідує,що належними є докази,які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини,що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням,що ґрунтується на всебічному,повному,об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції.

Предметом цього позову є стягнення грошових коштів у сумі 40 800 грн,що еквівалентно 1700 доларів США , отриманих у борг 10 листопада 2015 року , що підтверджується розпискою від 10 листопада 2015 року , згідно з якою ОСОБА_3 отримав та зобов`язувався повернути борг в строк до 01 грудня 2016 року включно .Вказана розписка написана ОСОБА_3 власноручно,без будь якого фізичного і психологічного впливу на нього з боку ОСОБА_2 ,яких небудь третіх осіб. Крім того, зі змісту вказаної розписки вбачається запис від 08 червня 2016 року, відповідно якого ОСОБА_3 взяв суму 800 доларів США (двадцять тисяч грн) та зобов*язується повернути до 01 грудня 2016 року .Та , 09 червня 2016 року взяв суму 500 доларів США ( 12 500 грн),зобов*язався повернути до 01 грудня 2016 року. Розписки написані власноручно ОСОБА_3 та містять його підпис.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач довів факт отримання відповідачем грошових коштів у позику, на підтвердження чого до суду подано письмовий доказ , оригінал розписки від 10 листопада 2015 року ,від 08 червня 2016 року,від 09 червня 2016 року(т.1.а.с.79 ).

Відповідач не спростував ,що спірні кошти 10 листопада 2015 року,08 червня 2016 року,09 червня 2016 року він не отримував .

Вищевказаний договір позики (розписки) підписаний відповідачем, отже між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов, що свідчать про укладення договору відповідно до вимог ст.1046 ЦК України.

Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Крім того, відповідно до ч.2 та ч.3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргових документів у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Отже, факт знаходження боргового документу - оригіналу розписки у кредитора, свідчить про невиконання боржниками своїх боргових зобов`язань.

Вказані положення цілком узгоджуються з правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року по справі №6-1967цс15, згідно якої на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів.

Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена розписка містить час отримання коштів, суму отриманих коштів та час повернення. Наявність у позивача боргової розписки підтверджує укладення договору позики між сторонами та прийняття кожним із них відповідних зобов`язань, а також факт передачі грошової суми позичальнику.

Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач повинен повернути суму позики у розмірі 73 300 грн ,яка складається з боргу за договором позики від 10 листопада 2015 року в сумі 40 800 грн,за договором позики від 08 червня 2016 року в сумі 20 000 грн ,за договором позики від 09 червня 2016 року в сумі 12 500 грн .

Відповідачем ОСОБА_3 не доведено належними та достовірними доказами факт повернення ним ОСОБА_2 грошових коштів .

З огляду на те,що оригінал розписки знаходився у ОСОБА_2 ,суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку,що ОСОБА_3 не виконав зобов*язання з повернення позики,внаслідок чого ці кошти підлягають стягненню з нього у судовому порядку.

Відповідачем не надано доказів того,що між сторонами виникли інші правовідносини ,не пов*язані з виконанням боргового зобов*язання.Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи. Наявність оригіналу розписки у позивача свідчить про існування невиконаного зобов*язання.

Апеляційний суд вважає,що суд першої інстанції ,вирішуючи даний спір,повно,всебічно і об`єктивно перевірив доводи сторін,встановленим фактам і доказам дав правильну оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

При встановленні зазначених фактів і постановленні рішення судом правильно застосовано норми матеріального права та не було порушено норм процесуального права,що призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги є непереконливими , були предметом дослідження суду першої інстанції , висновки суду вони не спростовують.

Доводи апеляційної скарги про те,що витрати на правничу допомогу стягнуті на підставі неналежного доказу, спростовуються дослідженими матеріалами справи. Так,на підтвердження витрат позивачем надано : договір № 26/19 про надання правової (правничої)допомоги від 26 жовтня 2019 року (т.1.а.с.13-15),акт наданих юридичних послуг від 28 жовтня 2019 року, відповідно якого сторони договору про надання правової допомоги № 26/19 від 26 жовтня 2019 року, адвокат Ігнатенко С.В. та клієнт ОСОБА_2 ,склали цей акт про те,що адвокат передав,а клієнт прийняв наступні послуги :складання позовної заяви про стягнення боргу за договором позики кількість годин 2,вартість одної години 500 грн, загальна сума 1000 грн ,оригінал квитанції від 29 жовтня 2019 року про сплату ОСОБА_2 адвокату Ігнатенко С.В. 1000 грн за правові послуги (т.1.а.с.16,17).

Апеляційний суд погоджується з тим,що загальний розмір витрат на правову допомогу, понесений ОСОБА_2 складає 1 000 грн,підтверджений належними та допустимими доказами.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи щодо порушення судом норм процесуального законодавства,спростовуються дослідженими матеріалами справи та не дають підстав для скасування судового рішення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, постановлено відповідно до вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги судом апеляційної інстанції відхиляються . При апеляційному розгляді суд апеляційної інстанції детально перевірив усі обставини та вірність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Порушень не встановлено.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України , дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, питання про розподіл судових витрат апеляційний суд не вирішує.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 07 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст. 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 11 лютого 2022 року.

Судді: