Справа № 201/7030/21
Провадження № 2/201/368/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

11 лютого 2022 року м. Дніпро

Суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Наумова О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про визнання факту, що має юридичне значення, зобов`язання вибачитися,

ВСТАНОВИВ:

15.07.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про визнання факту, що має юридичне значення, зобов`язання вибачитися (а.с. 2).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 16.07.2021р. у справі заявлено самовідвід (а.с. 3).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Демидової С.О. від 21.07.2021р. у справі заявлено самовідвід (а.с. 5).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Батманової В.Г. від 22.07.2021р. у справі заявлено самовідвід (а.с. 9).

За наслідками авторозподілу 26.07.2021р. справу передано на розгляд судді Наумовій О.С. (а.с. 14).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 07.07.2021р. відкрито провадження по справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 15).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно зі ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права жертва грубого порушення гуманітарного права має право на компенсацію завданої таким порушенням шкоди, зокрема, визнанням фактів, встановленням правди та вибаченням від імені держави.

Щодо застосування до позивача психіатричних репресій при притягненні до адміністративної відповідальності у 2009-2010 роках, таке грубе порушення встановлено рішенням ЄСПЛ від 26.02.2015р. та низкою рішень національних судів. Але у встановленні факту, що позивач є жертвою психіатричних репресій, встановленні правди про порядок застосування таких репресій судами, які діяли від імені держави неодноразово відмовлялося. Так само, вибачення за грубе порушення гуманітарного права позивачем були отримані виключно особисто від судді Руснака. Від держави, її органів влади, психіатричних закладів, що брали участь у таких репресіях, вибачення досі не отримані й всі вони офіційно наполягають на правомірності порушення ними прав позивача.

В судових процесах у справах №№ 201/7557/19 і 201/7620/20 з даної тематики виявилася вада судового корпусу зі сприйняттям сутності вимог позивача: судді всіх інстанцій тлумачили сутність правовідносин виключно однобоко - ніби йдеться про факт, що до позивача органи влади та психіатричні заклади ставилися як до психічно хворого, але інший бік тих самих правовідносин - що позбавлення позивача свободи та інших прав, вирішення питання про компенсацію за це здійснювалося особами, які демонстрували важкі розлади сприйняття, мислення, волі, важку афазію та парафазію, паталогічну брехливість, тощо - розглянутий жодного разу не був, хоча саме цей бік є найважливішим в даних правовідносинах.

Отже, в цьому позові йдеться про визнання того факту, що психіатричні заходи проти позивача від імені держави, включно з порушенням права на компенсацію, вчиняли особи з важкими психіатричними розладами.

Безспірне божевілля представників держави та психіатричних закладів безпосередньо при притягненні позивача до адміністративної відповідальності у справах №№ 3-1754/09, 3-1720/10 і у зниклих матеріалах про притягнення позивача у листопаді 2009 року до відповідальності за ніби вчинене дрібне хуліганство документально зафіксоване матеріалами цих справ, у подробицях описано в судових рішеннях у справі № 201/11110/17 та рішенні ЄСПЛ від 26.02.2015 і не підлягає новому доказуванню.

При цьому, досі всупереч вимогам ст. 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та просто здоровому глузду, держава у особі суддівського корпусу, не може пояснити навіщо, тобто, з якою метою переслідувався позивач, зокрема, не погоджується з визначенням постанови судді Румянцева П.О. від 14.08.2009р. про повернення апеляції на постанову від 23.07.2009р. про призначення СПЕ: «з метою виховання у дусі демократії».

При розгляді справ щодо наслідків вказаних репресій між суддями Жовтневого та Бабушкінського районних судів м. Дніпропетровська та їх помічниками з питання витребування справи № 3-1754/09 у 2011 році виник спір: Хто з них ідіот. Арбітром у цьому спорі ними був обраний позивач, який їх мирив: «І ви праві, й ви праві, але все це дрібниці на фоні які ідіоти у Красногвардійському районному суді!». Завершення цього спору відбулося, коли у нього втрутився помічник голови суду Олійника М.В. ОСОБА_2, який доводив ідіотію опонентів зазначенням номеру витребуваної справи у запиті Бабушкінського районного суду: 3-0003/10, - бо такого номеру просто не може бути. На пропозицію позивача піти у сусідній кабінет, де знаходилася ця справа, й подивитися на її номер, ОСОБА_2 погодився і коли через пару хвилин повернувся назад, після огляду обкладинки справи лише сказав позивачу: «Ви праві».

Неадекватність судового корпусу, як норма судочинства, була яскраво проявлена при спробах вирішення цього самого питання. Так у справі № 201/7557/19 суддя місцевого суду побачивши, що позивач в 2017 - 2018 роках виграє майже всі процеси в апеляційній інстанції, задовольнила заяву про встановлення факту, що позивач є потерпілим від психіатричного переслідування (в цій справі позивач залишив на розсуд суду питання про застосування термінології національного чи міжнародного законодавства). Але на вимогу судді апеляційної інстанції, додатковим рішенням відмовила у встановленні факту, що позивач є жертвою психіатричних репресій. Тут, поряд з мовленевими порушеннями і парафазією) у суддів, зокрема, відсутності знань не лише слова «синонім», але й самого відповідного поняття, проявилися важкі мисленеві розлади - це все одно, що встановити справедливість визначення «2x2=4» і визнати хибним визначення «двічі два дорівнює чотири». Так само, у справі № 201/3620/20 інша суддя, демонструючи важке порушення сприйняття, ототожнила власний висновок (до речі, правильний) з рішення ЄСПЛ від 26.02.2015р. про порушення права позивача на свободу щодо встановлення цим самим факту застосування психіатричних репресій з безпосереднім визначенням рішення ЄСПЛ, відсутнім у ньому (чистої води парафазія), і на підставі встановлення нею такого факту відмовила у його встановленні. Відомості про наступні важкі психічні розлади у осіб вишестоящих судів, які розглядали скарги на таке рішення, викладені в ЄДРСР.

Стійку афазію демонструє весь держапарат, зокрема, представник відповідача, щодо неможливості не лише промовити, а хоча б надрукувати слово «вибачення» чи «вибачаємось» в контексті реального вибачення (подібний випадок наводив відомий структураліст Р. Якобсон при дослідженні ним як з мовленевої поведінки афатиків можна з`ясувати особливості мови: на прохання канадського психіатра промовити окремо слово «No» пацієнт відповідав: «No, І cannot say 'No'»).

Продуктивна психосоматика значної частини суддівського корпусу весь цей час мала місце коли вирішення будь-яких питань потрапляло до судді Антонюка, у вигляді давнього його особистого та суддів, що розглядали справи з його участю, бреда та галюцинацій - усюди бачити трьохлітерне слово, яке раніше писали на парканах, і керуватися саме тим, що це слово номінує, а не законом. Ці особливості докладно описані в есе позивача «Спрощений виклад теорії множин для юристів», оприлюднені та мають бути визнані загальновідомими.

Нарешті, дослідження позивача з приводу досі не описаного в психіатричній літературі синдрому одночасної демонстрації симптомів шизофренії та ідіотії яскраво проявлені не лише в судових рішеннях щодо наявності експертів психіатричного закладу статусу суб`єкта владних повноважень, за якими ці експерти одночасно були й є такими суб`єктами, ніколи не були ними та були й перестали бути. На неадекватність цього звернув увагу навіть ЄСПЛ. Так само, цей синдром має місце у рішеннях Самарського, Жовтневого, Кіровського та Індустріального районних судів м. Дніпропетровська у справах щодо встановлення фактів незаконності позбавлення свободи позивача після 29.09.2009р. та відшкодування шкоди, за якими одне й те саме: є позбавленням свободи та не є позбавленням свободи, таке чи то позбавлення свободи, чи то не позбавлення свободи є законним і незаконним, тощо. Стосовно останнього беруся стверджувати, що представник психіатричного закладу насолоджувалася у цих справах своєю паталогічною брехливістю, Самарський суддя є стійким божевільним, судді Кіровського та Жовтневого судів стали жертвами афекту від непереборного впливу психіатричної сугестії, а стосовно ОСОБА_3 відсутні достатні відомості для встановлення стійкості її божевілля.

Паталогічна брехливість представників відповідача достатньо описана у постанові КЦС від 27.05.2020р. у справі № 201/10024/17, у рішеннях ЄСПЛ у перших двох справах позивача проти України, є такою, що навіть ЄСПЛ в рішенні від 06.12.2018р. у справі «Аграчова та інші проти України» посоромився її розбирати, а отже її не потрібно знов доводити.

Всі вказані обставини встановлені остаточними судовими рішеннями й тому докази не додаються.

На підставі викладеного, керуючись ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, позивач вимагав визнати, що він є жертвою психіатричних репресій в сенсі застосування проти нього репресивних заходів, включно з відсутністю поновлення порушених прав, особами з важкими порушеннями сприйняття, мислення та волі, мовленевими вадами і паталогічними брехунами, зобов`язати відповідача вибачитися за це та надати належні гарантії недопущення такого у майбутньому.

Відповідач позовні вимоги не визнав. 01.02.2022р. представник відповідача Капиш В.М. (діє на підставі наказу від 26.12.2019р. № 907к про призначення на посаду, положення про відділ судової роботи міністерства, витягу про реєстрацію органу державної влади - а.с. 31 - 43) надав відзив на позовну заяву (а.с. 19-27), у якому не погодився із позовними вимогами. Вважав, що позивачем не зазначено норм права, які були порушені, а зміст позову по суті зводиться до образ як окремих суддів так і судової та державної влади. Позивач у позовній заяві просить визнати факт, що має юридичне значення, однак звернувся до суду не з заявою в порядку окремого провадження, а з позовною заявою в порядку позовного провадження, не зазначивши мету встановлення юридичного факту. Позивач просить визнати його «жертвою психіатричних репресій», посилаючись на розгляд Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська та Дніпровським апеляційним судом справ за його заявами, зокрема, справ №201/7557/19, №201/7620/20, у яких якими розглянуті заяви ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про встановлення юридичного факта, що він є «жертвою психіатричних репресій». За результатами розгляду зазначених заяв ОСОБА_1 відмовлено у їх задоволенні. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/7557/19 набрало законної сили 04.06.2020р., Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/7620/20 набрало законної сили 25.11.2020р. Зважаючи на положення п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, провадження по цій справі підлягає закриттю. Вважав, що позивачем не обґрунтовано, які саме дії або бездіяльність Держави України в особі Міністерства юстиції України призвели до порушення прав позивача. Держава Україна в особі Міністерства юстиції України, яке визначене позивачем в якості відповідача, не являється тим суб`єктом, який порушив права та інтереси позивача. В матеріалах справи відсутні належні, достатні та допустимі докази протилежного. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач правом на надання відповіді на відзив не скористався. 10.02.2022р. через канцелярію суду надав заяву, у якій звернув увагу суду на останню зміну висновку Верховного суду щодо спрощеного (письмового) провадження у справах з немайновими вимогами, згідно із якими такі вимоги можуть розглядатися тільки у загальному провадженні. Звернув увагу на зловживання представником держави своїми «правами» не виконувати судові рішення, зокрема, рішення ЄСПЛ, змістом відзиву, що вимагає процесуального реагування (а.с. 47).

Враховуючи категорію спору (малозначна справа), надані сторонами відзив, відповідь на відзив і заперечення на відповідь, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін для розгляду малозначних справ відповідно до положень ст. 274 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши позиції сторін, оцінивши зібрані докази по справі за принципами ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами законодавства, суддя установив такі обставини справи і відповідні ним правовідносини.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Установлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/7620/20, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 25.11.2020р. відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 (заінтересована особа - Міністерство юстиції України) про встановлення факту, що ОСОБА_1 є жертвою психіатричних репресій.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/7557/19 набрало законної сили 04.06.2020р., задоволено заяву ОСОБА_1 , встановлено факт, що ОСОБА_1 є потерпілим від застосування до нього психіатричного переслідування. Додатковим рішенням суду від 17.12.2019р. відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 заяви в частині встановлення факту, що заявник є жертвою застосування до нього психіатричних репресій; встановлення фату, що заявник є потерпілим від застосування до нього психіатричних репресій; встановлення фату, що заявник є жертвою застосування до нього психіатричного переслідування.

Рішення суду оскаржувало Міністерство юстиції України, а ОСОБА_1 оскаржив додаткове рішення. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.06.2020р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2019р. і додаткове рішення цього ж суду від 17.12.2019р. скасоване і ухвалено нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення залишено без задоволення.

Позивач просить визнати його жертвою психіатричних репресій в сенсі застосування проти нього репресивних заходів, включно з відсутністю поновлення порушених прав, особами з важкими порушеннями сприйняття, мислення та волі, мовленевими вадами і паталогічними брехунами, зобов`язати відповідача вибачитися за це та надати належні гарантії недопущення такого у майбутньому.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

В пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, з урахуванням викладеного, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення (для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо)); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

У позовній заяві ОСОБА_1 , посилаючись на рішення, якими йому відмовлено у встановленні такого факта, знову просить встановити той же факт - що він є жертвою психіатричних репресій, однак просить визнати, що він є жертвою з непоновленими правами особами з важкими порушеннями сприйняття, мислення та волі, мовленевими вадами і паталогічними брехунами.

Позивач називає особами з важкими порушеннями сприйняття, мислення та волі, мовленевими вадами і паталогічними брехунами суддів, які розглядали справи за його заявами, позовними заявами і ухвалювали відповідні рішення, якими відмовлено у задоволенні вимог.

По суті позовна заява позивача зводиться до незгоди із прийняти судовими рішеннями, правом на оскарження яких позивач може скористатися у встановленому процесуальним законодавством України порядку. Тому вимоги позивача про встановлення факта, що його права непоновлені цими особами не підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про зобов`язати відповідача вибачитися за це (за те, що його права не поновлені особами з важкими порушеннями сприйняття, мислення та волі, мовленевими вадами і паталогічними брехунами) та надати належні гарантії недопущення такого у майбутньому.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частинами 1, 2 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Обраний позивачем спосіб захисту права як «вибачення» законом не передбачений. До того ж позивачем взагалі не обґрунтовано у позові, за що саме Держава України в особі Міністерства юстиції України має вибачитися.

Крім того, відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 18 Постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.1998р.) при постановлені рішення у справах про встановлення фактів, розподіл судових витрат по даній категорії справ не застосовується.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76 - 81, 89, 141, 259, 263 - 265, ч. 1 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суддя,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про визнання факту, що має юридичне значення, зобов`язання вибачитися - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Наумова О.С.