Головуючий у І інстанції Ларіонова Н.М.
Провадження №22-ц/824/1059/2022 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року та додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Житлово-будівельного кооперативу «Мотозаводець-7», треті особи: Головне управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Реєстраційна служба Головного територіального управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос Андрій Євгенович, про визнання недійсними довідки та свідоцтва про право власності на квартиру, витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, в якій просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 16.10.2007 року на ім`я ОСОБА_2 та витребувати від ОСОБА_3 вищевказану квартиру АДРЕСА_1 , у приватну власність ОСОБА_1 з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України.

Обгрунтовуючи позов, позивач посилалась на те, що вона, як член житлово-будівельного кооперативу «Мотозаводець-7», повністю внесла пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 та набула на неї право власності. Також вказує, що являється членом житлово-будівельного кооперативу «Мотозаводець-7» на підставі ордеру №074159 серія Ж від 06.03.1989 року та рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 03.03.1989 року № 190.

Пайовий внесок в розмірі 4 000 карбованців сплачений ОСОБА_1 21 січня 1989 року; загальна сума паєнакопичення по квартирі АДРЕСА_1 становить 10 675,97 карбованців, що сплачено у повному обсязі.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 правомірно набула право власності на вказану кооперативну квартиру і мала намір отримати свідоцтво про право власності на неї.

Разом з тим, 06 липня 2014 року позивачу стало відомо про те, що ОСОБА_2 , її колишній зять, 16 жовтня 2007 року отримав свідоцтво про право власності на спірну квартиру.

В подальшому, 31 грудня 2014 року, під час розгляду Подільським районним судом м. Києва справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Київська міська державна адміністрація, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Житлово-будівельний кооператив «Мотозаводець-7», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос А.Є., про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації, ОСОБА_2 подарував спірну квартиру ОСОБА_3 , що підтверджується договором дарування квартири, посвідченим 31 грудня 2014 року Юр-Капіносом А.Є. , приватним нотаріусом КМНО, за реєстровим №3406.

Позивач у позові посилалась на те, що оформлення ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру проведене з порушенням вимог закону, оскільки відповідач ніколи не був членом ЖБК «Мотозаводець-7», тому видане на його ім`я свідоцтво про право власності, а також довідка, на підставі якої він отримав свідоцтво про право власності, підлягають визнанню недійсними в судовому порядку.

Крім того, ОСОБА_2 подарував квартиру АДРЕСА_1 , власником якої була ОСОБА_1 , відтак він не мав права її відчужувати ОСОБА_3 , у зв`язку із чим квартира підлягає витребуванню із володіння останнього на користь позивача.

В підготовчому засіданні 24.06.2019 року до провадження прийнято заяву про зміну предмета позову, в якій позивач зазначила також позовну вимогу про визнання недійсною довідки № 91 від 30.07.2007 року, виданої житлово-будівельним кооперативом «Мотозаводець-7» на ім`я ОСОБА_2 .

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Після ухвалення рішення до Подільського районного суду міста Києва від представника ОСОБА_2 - адвоката Лаухіної В.В., надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій представник відповідача просила вирішити питання про відшкодування витрат, понесених на оплату правничої допомоги, та стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму в розмірі 6 270,0 грн.

Додатковим рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13 серпня 2021 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Лаухіної В.В. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по оплаті правничої допомоги в розмірі 5 390,00 грн.

В іншій частині вимог заяви - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Обгрунтовуючи скаргу, ОСОБА_1 посилалась на те, що під час розгляду справи судом не в повному обсязі з`ясовані всі обставини справи, суд однобічно в деталях врахував обставини та аргументи сторони відповідача ОСОБА_2 та не надав оцінки жодному аргументу та доказу, з яким за захистом порушеного права звернулася до суду позивач. Зокрема, суд не дав належної оцінки тій обставині, що ОСОБА_2 ніколи не був членом ЖБК «Мотозаводець-7», а обмінний ордер №6795 від 28.06.1989 року, виданий на ім`я ОСОБА_2 , є недопустимим доказом його членства в ЖБК. Оформлення права власності на спірну квартиру відбулося на підставі інформації, що міститься в довідці ЖБК "Мотозаводець-7" від 30.07.2007 року № 91, в якій зазначено, що ОСОБА_2 є членом ЖБК на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 28.06.1989 року № 6795 та став членом ЖБК 28 червня 1989 року, сплатив пайовий внесок станом на 10.10.1991 року, що квартиру подарували батьки (позивач, ОСОБА_1 та мати відповідача, ОСОБА_5 на весілля); зі слів ОСОБА_2 брав участь в загальних зборах, що нічим не підтверджується. При цьому, членство ОСОБА_2 на підставі довідки № 91 спростовується довідкою з Державного архіву м. Києва, відповідно до якої такого рішення немає, що свідчить про те, що 28 червня 1989 року ОСОБА_2 членом ЖБК "Мотозаводець-7" не став.

Крім того, застосовуючи до вирішення спору норми, що регулюють обмін житловими приміщеннями, суд користується одними припущеннями: мав би стати членом перед отриманням обміну, мав би сплатити внесок (повернути кошти ОСОБА_1 ) та ще й мав би мати квартиру для обміну. Проте суд, явно відстоюючи сторону відповідача, упустив, що для встановлення членства необхідним є рішення загальних зборів, затверджене рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів, та не надає ніяких пояснень тому, що встановлює членство Лєсніка Д.В. без необхідних документів.

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 подала до апеляційного суду апеляційну скаргу на додаткове рішення суду від 13 серпня 2021 року, яку обґрунтовувала тим, що в матеріалах справи відсутній договір чи витяг з договору, про який згадується у відзиві на позов та додатковому рішенні Подільського районного суду м. Києва від 13 серпня 2021 року, а додаток №1 до договору не є самостійним документом, договором чи витягом з нього. Розмір витрат на правову допомогу має встановлюватися договором про надання правової допомоги за домовленістю сторін, який в матеріалах справи відсутній. Крім того, в оскаржуваному додатковому рішенні суд зазначив про отримання заяви про ухвалення додаткового рішення у справі, проте в матеріалах справи заява про ухвалення додаткового рішення відсутня. Натомість є заява про компенсацію витрат на правничу допомогу. Цивільний процесуальний кодекс України не передбачає можливості сторони після розгляду справи звертатись з заявою про компенсацію витрат, а передбачає можливість звернення із заявою про ухвалення додаткового рішення з передбачених питань, в тому числі щодо судових витрат. Крім того, додаткове рішення було ухвалене судом на 50 день після надходження заяви, хоча мало бути ухвалене протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви згідно вимог ст. 270 ЦПК України.

Вищенаведені обставини, на думку апелянта, є підставою для скасування додаткового рішення, яким на користь відповідача з позивачки було стягнуто 5 390,00 грн. понесених ним по справі витрат на правничу допомогу.

У відзивах на апеляційні скарги, що надійшли від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Лаухіної В.В., остання просила залишити скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення суду - без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Торохтій Я.О. апеляційні скарги підтримала та просила про їх задоволення з викладених у них підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Лаухіна В.В. в апеляційному суді проти задоволення апеляційних скарг позивача заперечила та просила залишити скарги без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення суду - без змін з підстав, викладених у відзивах на скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг позивача, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарг без задоволення, а рішення суду та додаткового рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.06.1989 року Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів на ім`я ОСОБА_2 видано обмінний ордер на житлове приміщення № 6795 на сім`ю з 2 осіб на квартиру АДРЕСА_1 (том 1, а.с.179).

Відповідно до довідки ЖБК «Мотозаводець-7» від 30.07.2007 року вартість квартири в сумі 10 675,97 карбованців станом на 10.10.1991 року погашена у повному обсязі, також зазначено, що ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 28.06.1989 року є членом ЖБК «Мотозаводець-7» та ним сплачений повністю пайовий внесок за спірну квартиру (том 1, а.с.154).

Відповідно до Свідоцтва про право власності від 16.10.2007 року, виданого на підставі Наказу ГУЖЗ КМДА від 05.10.2007 року №1780-С, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (том 1, а.с.87-88).

Відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос А.Є. 31.12.2014 року, ОСОБА_2 подарував спірну квартиру ОСОБА_3 (том 1, а.с.89-90).

За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України від 17.01.2018 року, за відповідачем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання у спірній квартирі.

Також встановлено, що згідно довідки ЖБК «Мотозаводець-7» від 16.07.2014 року № 30, відповідно ордеру № 074159 серія Ж від 06.03.1989 року членом ЖБК «Мотозаводець-7» являється ОСОБА_1 , пайовий внесок сплачений 21.01.1989 року в розмірі 4 000,00 руб., загальна сума паєнакопичення по спірній квартирі становить 10 675,97 руб. Сплачена в повному обсязі 10.10.1991 року, відомості стосовно власності спірної квартири ЖБК не має. Також зазначено, що ОСОБА_2 не є членом ЖБК (том 1, а.с.63).

Крім того встановлено, що у липні 2014 року позивач ОСОБА_1 вже зверталась до суду з позовом, у якому просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , витребувати її з незаконного володіння відповідача ОСОБА_2 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на неї та скасувати державну реєстрацію права власності на вищезазначену квартиру; визнати недійсним нотаріально посвідчений договір дарування, укладений 31 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з моменту його вчинення.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення (справа № 758/8934/14-ц) (том 1, а.с.73-86).

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про перегляд рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Як на нововиявлену обставину, ОСОБА_1 посилалась на те, що рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 28 червня 1989 року №6795 було тим доказом, який підтверджував отримання ОСОБА_2 ордеру на право зайняття у порядку обміну жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 , та підтверджувало членство останнього в ЖБК «Мотозаводець-7» та внесення ним пайового внеску. Проте з відповіді слідчого СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві на запит начальника СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві від 15 жовтня 2015 року ОСОБА_1 дізналась, що за описом фонду Р-1 «Київська міська рада депутатів та виконавчий орган Київської міської ради депутатів за 1989 рік рішення від 28 червня 1989 року №6795 не виявлено. Також зазначено, що у переглянутих рішеннях виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів за червень 1989 року відомостей про квартиру АДРЕСА_1 ЖБК «Мотозаводець-7» не виявлено.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02 червня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 липня 2017 року, заява ОСОБА_1 про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами залишена без задоволення.

Судові рішення мотивовані тим, що зазначені ОСОБА_1 обставини не є нововиявленими у розумінні статті 361 ЦПК України (в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали місцевим судом), а являються новими доказами на підтвердження обставин відсутності членства ОСОБА_2 в ЖБК «Мотозаводець-7».

Постановою Верховного Суду від 20 травня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 02 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Нормами ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 317 ЦК України кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Члену ЖБК за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконкомом відповідної Ради народних депутатів, надається в безстрокове користування окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат відповідно до кількості членів сім`ї, суми його пайового внеску та граничного розміру, передбаченого Примірним статутом (ст. 141 ЖК).

Відповідно до ст. 384 ЦК України у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

Інститут викупу вперше був запроваджений Законом СРСР "Про власність в СРСР", прийнятим 6 березня 1990 року і введеним в дію з 1 липня 1990 року, а згодом закріплений у Законі України "Про власність" від 7 лютого 1991 року. Відповідно до ч. 1 ст. 15 цього Закону, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Таким чином, моментом виникнення права власності на таке майно є момент фактичного внесення платежів на погашення кредиту, використаного на будівництво квартири чи іншого об`єкта.

У постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" роз`яснено, що член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом (ст. 15 Закону України "Про власність").

Відповідно до ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до «Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445, встановлено, що до прийняття Верховною Радою України та набрання чинності законом України про державну реєстрацію прав на об`єкти нерухомого майна Бюро технічної інвентаризації здійснюють реєстрацію прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до п. 3.5. Тимчасового положення реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності чинному законодавству України і пред`явленим правовстановлювальним документам.

Відповідно до «Положення про порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна в м. Києві», затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.08.2001 року № 1820, Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації було органом, уповноваженим здійснювати оформлення права власності та видавати свідоцтва про право власності на об`єкти нерухомого майна (п.6.1.4. Положення на квартири, за які члени житлово-будівельних кооперативів чи товариств повністю внесли пайові внески).

Відповідно до п.9 Положення для оформлення права власності та видачі свідоцтва про право власності на об`єкти нерухомого майна (групу об`єктів) до відповідного органу подається заява по кожній адресі за зразком згідно з додатком 4 до цього Положення, а також матеріали поточної технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, оформлені БТІ.

В разі необхідності орган, який здійснює оформлення права власності з видачею свідоцтва про право власності, може запросити у замовника додаткові документи щодо об`єкта нерухомого майна, або його власника крім тих, що передбачені цим Положенням.

Відповідно до підпункту 12.4 пункту 12 Положення додатково до документів, зазначених в пунктах 9 і 10 цього Положення, для оформлення права власності з видачею свідоцтва про право власності заявниками до Головного управління житлового забезпечення на квартиру, яку було надано в користування члену житлового, житлово-будівельного кооперативу чи товариства, за яку член цього житлового, житлово-будівельного кооперативу чи товариства вніс пайовий внесок, додається довідка житлового, житлово-будівельного кооперативу чи товариства про членство в кооперативі, товаристві та повне внесення членом кооперативу, товариства пайового внеску.

Пунктом 15 Положення встановлено, що документи, на підставі яких оформляються свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомості, надаються в оригіналах або нотаріально посвідчених копіях, копіях, відповідність яких оригіналу перевіряють та засвідчують працівники органу, який оформляє право власності.

За результатами розгляду наданих замовником документів орган, який здійснює оформлення права власності, видає наказ (розпорядження) про оформлення права власності та видачу свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна (пункт 19 Положення).

Вказаним положенням було передбачено вичерпний перелік документів, які заявник чи заявники зобов`язані надати до уповноваженого органу з метою оформлення права власності з видачею свідоцтва про право власності.

Частиною 5 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27.05.2015 року, ухваленим по справі між тими ж сторонами, встановлено, що з приводу оформлення права власності на кооперативну квартиру АДРЕСА_1 05.10.2007 року до Головного управління житлового забезпечення КМДА звернувся відповідач ОСОБА_2 та надав такі документи: обмінний ордер від 28.06.1989 року №6795; довідку ЖБК «Мотозаводець-7» від 30.07.2007 року № 91 та технічний паспорт на квартиру.

Тобто, судом при розгляді справи між тими самими сторонами та з тих же обставин, встановлено, що ОСОБА_2 для оформлення права власності на спірну квартиру було надано компетентному органу весь пакет документів, який вимагався діючим законодавством.

Відповідно до п.19 Положення за результатами розгляду наданих замовником документів орган, який здійснює оформлення права власності, видає наказ (розпорядження) про оформлення права власності та видачу свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна.

Положенням був передбачений вичерпний перелік документів, які заявник чи заявники зобов`язані надати до уповноваженого органу з метою оформлення права власності з видачею свідоцтва про право власності.

Оформлення набутого права власності на кооперативну квартиру здійснене уповноваженим органом (Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у встановленому Порядку, шляхом видачі свідоцтва про право власності.

Постановою Ради Міністрів УРСР від 31 січня 1986 року № 31 були затверджені Правила обміну жилих приміщень в Українській РСР (далі - Правила обміну жилих приміщень).

Пунктом 1 Правил обміну жилих приміщень визначено, що ці правила встановлюють порядок обміну жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду і житлово-будівельних кооперативів.

Відповідно до п. 10 Правил обміну жилих приміщень в Українській PCP, що діяли на момент видачі ордерів сторін, громадяни, бажаючі провести обмін займаних жилих приміщень, подають виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів (бюро по обміну жилими приміщеннями) заяви.

Пунктом 13 таких Правил було визначено, що згода про обмін жилими приміщеннями набирає чинності з моменту одержання ордерів (додаток N 2, саме такий обмінний ордер було видано відповідачу ОСОБА_2 ), які видаються виконавчими комітетами міських, районних у місті, селищних, сільських Рад народних депутатів за місцем оформлення обміну жилими приміщеннями.

Пунктом 15 вказаних Правил передбачалось, що якщо після набрання чинності згоди про обмін жилими приміщеннями сторони відмовляються від обміну, обмін за їх заявою, за умови здачі одержаних ордерів, анулюється виконавчим комітетом Ради народних депутатів, який видав ордери.

В п. 36 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу зазначено, що обов`язковою умовою для проведення обміну житловими приміщеннями є прийом до членів кооперативу особи, яка вселяється у зв`язку з обміном у будинок житлово- будівельного кооперативу.

В матеріалах справи відсутні докази відмови сторін від обмінного ордеру, у зв`язку із чим правильним є висновок суду про наявність дійсного наміру у сторін на час видачі ордеру у 1989 році та протягом тривалого часу після цього на реальне здійснення обміну жилими приміщеннями, за яким ОСОБА_2 отримав у користування квартиру АДРЕСА_1 .

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо того, що ордер від 06.03.1989 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 , втратив свою чинність після видачі на ім`я ОСОБА_2 обмінного ордеру № 6795 від 28.06.1989 року, з огляду на те, що сам факт видачі обмінного ордеру свідчить про заміну члену кооперативу ЖБК «Мотозаводець - 7» ОСОБА_1 на ОСОБА_2 .

В п. 36 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу зазначено, що обов`язковою умовою для проведення обміну житловими приміщеннями є прийом до членів кооперативу особи, яка вселяється у зв`язку з обміном у будинок житлово- будівельного кооперативу.

При цьому, факт видачі на ім`я ОСОБА_2 обмінного ордеру встановлений Подільським районним судом міста Києва під час розгляду цивільної справи №758/8934/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування державної реєстрації.

Обмін житловими приміщеннями між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 свідчить про те, що останній вніс на рахунок кооперативу в установі банку пайовий внесок не менший, ніж розмір паєнагромадження члена кооперативу, який вибув (тобто позивача), як це передбачено п. 40 та п. 49 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, про що свідчить довідка ЖБК «Мотозаводець-7» від 30.07.2007 року, у якій зазначено, що на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 28.06.1989 року № 6795 громадянин ОСОБА_2 є членом ЖБК «Мотозаводець-7» з 28 червня 1989 року.

Довідка ЖБК «Мотозаводець-7» № 30, на яку посилалась позивач, як на підтвердження факту відсутності членства відповідача ОСОБА_2 в ЖБК та факту недійсності довідки кооперативу № 91 від 30.07.2007 року, судом першої інстанції обґрунтовано відхилена в якості доказу, оскільки ця довідка містить загальну фразу щодо того, що ОСОБА_2 не являється членом ЖБК, без зазначення чи являвся він таким членом станом на момент видачі обмінного ордеру у 1989 році, оскільки участь у кооперативі після набуття права власності на квартиру не є обов`язковою.

Не містять матеріали справи і доказів підробки довідки кооперативу ЖБК «Мотозаводець-7» № 91 від 30.07.2007 року, тому доводи позивача у цій частині ґрунтуються на припущеннях.

Таким чином, на час звернення до Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та оформлення свідоцтва про право власності від 16.10.2007 року ОСОБА_2 мав правові підстави у визначеному Положенням порядку отримати свідоцтво про право власності на спірну квартиру.

Згідно ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

У ч.2. ст.19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки свідоцтво про право власності від 16.10.2007 року видане ОСОБА_2 з дотриманням встановленого законом порядку компетентним органом на підставі належних документів, обґрунтованим є висновок суду про відсутність підстав до визнання цього свідоцтва недійсним. При цьому, судом цілком вірно зазначено, що правовою підставою видачі вищевказаного свідоцтва про право власності є не довідка ЖБК «Мотозаводець-7» № 91 від 30.07.2007 року, всупереч доводів позивача, а наказ Головного управління житлового забезпечення від 03.10.2007 року № 7180-С, законність якого позивачем у даній справі не оспорюється.

Таким чином, враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2 набув право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку, він, як законний власник, мав право розпорядитися своєю власністю, в тому числі подарувати квартиру сину - відповідачу ОСОБА_3 .

Доказів, які б підтверджували наявність у справі передбачених законом підстав для витребування спірної квартири у її законного власника ОСОБА_3 , який набув її у встановленому законом порядку на підставі договору дарування від 31 грудня 2014 року, позивачем ОСОБА_1 суду не надано, у зв`язку із чим обґрунтованим є і рішення суду в частині відмови у задоволенні її вимоги про витребування майна з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи те, що позивачем суду не надано належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги позивача на рішення суду фактично зводяться до переоцінки наявних у справі доказів та встановлених судом фактичних обставин, яким суд першої інстанції дав належну та повну оцінку у своєму рішенні, зазначивши про недоведеність позивачем її позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності, довідки ЖБК від 30.07.2007 року № 91 та витребування майна із чужого незаконного володіння. При цьому, судом у рішенні надано правову оцінку доказам, на які позивач посилалась, як на підтвердження підстав своїх вимог, а щодо її доводів про те, що ОСОБА_2 не був членом кооперативу, то ці доводи також були предметом правової оцінки суду як при ухваленні оскаржуваного рішення у даній справі, так і в межах розгляду цивільної справи №758/8934/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування державної реєстрації, у якій ОСОБА_1 також було відмовлено у задоволенні позову за його недоведеністю.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 серпня 2021 року, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 17 червня 2021 року було відмовлено в повному обсязі в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Житлово-будівельного кооперативу «Мотозаводець-7», треті особи: Головне управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Реєстраційна служба Головного територіального управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос А.Є., про визнання недійсними довідки та свідоцтва про право власності на квартиру, витребування майна з чужого незаконного володіння.

24.06.2021 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Лаухіної В.В., надійшла заява про відшкодування витрат на правничу допомогу, в якій сторона відповідача просила вирішити питання про відшкодування витрат, понесених ним на оплату правничої допомоги, та стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 суму в розмірі 6 270,00 грн. Заява мотивована тим, що у відзиві на позов відповідачем зазначено про попередній (орієнтовний) розмір судових витрат - 15 000,00 грн. До ухвалення судового рішення неможливо було визначити точно об`єм правової допомоги та, відповідно, розмір витрат, а тому з посиланням на ст.141 ЦПК України було зроблено відповідну заяву під час судових дебатів, після чого у встановлений законом 5-денний строк стороною відповідача подана заява про відшкодування витрат на правничу допомогу у документально підтвердженому розмірі - 6 270,00 грн.

Додатковим рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13 серпня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по оплаті правничої допомоги в розмірі 5 390,00 грн. В іншій частині вимог заяви відмовлено.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд обґрунтовано виходив з положень ст. 270 ЦПК України, яка встановлює порядок ухвалення додаткових рішень, та положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України, які визначають порядок стягнення судових витрат у вигляді витрат на правничу допомогу, понесених стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, та, виходячи із доведеності розміру понесених відповідачем витрат - 5 390,00 грн., обґрунтовано стягнув цю суму на його користь із позивача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність в матеріалах справи договору про надання правничої допомоги №03-ЗГ/2019 від 24.07.2019 року, укладеного між відповідачем ОСОБА_2 та АО «ПІ ДЖІ ЛО ФІРМ», колегією суддів відхиляються, оскільки до відзиву на апеляційну скаргу представником ОСОБА_2 долучено копію вищевказаного договору (том 3, а.с.49-50), що спростовує доводи скарги позивача у цій частині.

Не спростовують обгрунтованості додаткового рішення і доводи скарги про те, що його ухвалено на 50-й день після надходження до суду заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки розгляд заяви з порушенням визначених процесуальним законом строків не свідчить про те, що її розглянуто неправильно по суті.

З огляду на вищевикладене, додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 серпня 2021 року про стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 390,00 грн. є законним та обґрунтованим, і доводи апеляційної скарги позивача цих висновків суду не спростовують.

Інші доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення та додаткове рішення судом ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційних скарг позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду та додаткового рішення суду без змін, а скарг ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року та додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: