ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року м.Суми

Справа №580/33/16-ц

Номер провадження 22-ц/816/35/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 07 жовтня 2021 року в складі судді Стеценко В.А., постановленого в м. Суми,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у січні 2016 року, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПриватБанк) просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 30613 грн. 63 коп. за кредитним договором б/н від 23 березня 2015 року, що складається з 13921 грн. 20 коп. тіла кредиту, 0 грн. 89 коп. заборгованості по відсотках, 3341 грн.04 коп. - заборгованості по комісії за користування кредитом, 13350 грн. 50 коп. штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди, а також просило стягнути з відповідача судові витрати.

Свої вимоги обґрунтувало тим, що між ПриватБанком та ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг № б/н від 23 березня 2015 року, згідно з яким відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що може бути змінений ПриватБанком в розмірі 13921 грн. 20 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 0,01% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Підписанням генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднанні до Умов та правил надання продукту кредитних карт 23.03.2015 року, відповідач підтвердив той факт, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір. У зв`язку з порушенням ОСОБА_1 зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту, ПриватБанк має право вимагати повернення всієї суми кредиту. Станом на 08 листопада 2015 року заборгованість, склала 30613 грн. 63 коп., з яких: 13921 грн. 20 коп. тіла кредиту, 0 грн. 89 коп. заборгованість за відсотками, 3341 грн. 04 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом, 13350 грн. 50 коп. штраф.

Заочним рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 09 лютого 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 23.03.2015 року, яка виникла станом на 08.11.2015 року в розмірі 30613 грн. 63 коп., з яких: заборгованість за кредитом 13921 грн. 20 коп., заборгованість за процентами 0 грн. 89 коп.; заборгованість з комісії -3341 грн 04 коп., заборгованість по штрафам 13350 грн. 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в сумі 1378 грн. 00 коп.

26.04.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Лебединського районного суду Сумської області від 09 лютого 2016 року.

Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 21 травня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено.

Скасовано Заочне рішення Лебединського районного суду Сумської області від 09 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 07 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з необхідності зменшення розміру заявленої до стягнення комісії та штрафу. З урахуванням зменшення заявленої до стягнення комісії та штрафу, а також сплаченої відповідачем суми коштів, суд дійшов висновку про відсутність заборгованості у відповідача, а відтак відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Доводи скарги мотивує тим, що відповідач не надав до суду платіжні доручення сплати ним заборгованості, а висновки суду ґрунтуються лише на підставі листа Лебединського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про те, що в ході здійснення виконавчого провадження № 52486104 щодо примусового виконання виконавчого листа Лебединського районного суду Сумської області від 29.02.2016 року про примусове стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 30613 грн. 13 коп. з відповідача було утримано 27126 грн. 64 коп. Проте, відповідачем не доведено перерахування вказаної суми на користь банку. Відповідно до виписки по картковому рахунку відповідача станом на 29.06.2021 року було погашено лише 10543 грн. 15 коп. Вказує, що судом безпідставно зменшено розмір штрафу, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження істотних обставин, що можуть бути підставою для зменшення розміру неустойки. Відповідачем не надано доказів його важкого матеріального стану, витрат на лікування або будь яких інших доказів існування істотних обставин справи для застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України. Таким чином суд не навів належного обґрунтування та підстав для зменшення штрафу. Таким чином суд дійшов помилкового висновку про сплату відповідачем заборгованості.

Від відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній не погоджується з доводами, що викладені в апеляційній скарзі та зазначає, що судом було зобов`язано відповідача надати повний розрахунок заборгованості із зазначенням періоду її виникнення та структури, на що позивачем до суду було надано відповідь про неможливість надання більш детального розрахунку з технічних причин. Вказує, що позивач при розгляді справи жодного разу не здійснив уточнення заборгованості, незважаючи на її часткову сплату. Разом з тим зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду. Крім того, штраф і пеня є одним видом цивільно правової відповідальності. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 14 серпня 2008 року ОСОБА_1 підписав заяву та Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднанні до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 23.03.2015 року (а.с. 5-6).

Відповідно до умов, що містяться в підписаній відповідачем заяві, відповідачу було встановлено кредитний ліміт в сумі 3400 грн із базовою відсотковою ставкою 3 % за місяць із розрахунку 360 днів у році (а.с. 5 зворотна сторінка).

Крім того, п. 2.1 позивачу було надано кредит в розмірі 13921 грн. 20 коп. терміном на 6 місяців з 23.03.2015 року по 30.09.2015 року з відсотковою ставкою 0,001 % на місяць на суму залишку заборгованості.

Відповідно до п. 2.8 підписаної відповідачем Генеральної угоди при порушенні боржником зобов`язань по погашенню кредиту, боржник сплачує банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах та правилах за кожен день прострочки.

Пунктом. 1.1.3 Генеральної угоди дата дії договору визначена до 30.09.2015 року.

Згідно з п. 1.3.3 Генеральної угоди на другий день після дня повернення кредиту боржник сплачує банку штраф у розмірі 13350 грн. 50 коп. (а.с.6).

З розрахунку заборгованості за договором б/н від 23 березня 2015 року станом на 08.11.2015 вбачається, що заборгованість за кредитом станом на 08.11.2015 року склала 30613 грн. 63 коп., з яких заборгованість за тілом кредиту - 13921 грн. 20 коп., а за процентами 0 грн. 89 коп., заборгованість за пенею та комісією 3341 грн. 04 коп., штраф 13350 грн 50 коп. (а.с. 4).

З виписки по АТ КБ «ПриватБанк» по картковому рахунку ОСОБА_1 в період з 23.05.2015 року по 17.05.2021 року вбачається, що останній 23.03.2015 року скористався кредитними коштами в сумі 13921 грн. 20 коп. Також з даної виписки вбачається, що комісії відповідачу не нараховувалися (а.с. 91-92).

Заочним рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 09 лютого 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 23.03.2015 року, яка виникла станом на 08.11.2015 року в розмірі 30613 грн. 63 коп., з яких: заборгованість за кредитом 13921 грн. 20 коп., заборгованість за процентами 0 грн. 89 коп.; заборгованість з комісії -3341 грн 04 коп., заборгованість по штрафам 13350 грн. 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в сумі 1378 грн. 00 коп. (а.с. 46-47).

Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 21.05.2021 року скасовано заочне рішення цього суду від 09.02.2016 року.

Проте, 23.09.2016 року позивачем отримано виконавчі листи Лебединського районного суду Сумської області, що були видані за його заявою. (а.с. 53,54). Вказані виконавчі листи були пред`явлені на примусове виконання.

З листа Лебединського відділу державної виконавчої служби Північно Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми) від 06.10.2021 року № 33200-18.8 вбачається, що на виконанні у вказаному відділі перебуває виконавче провадження № 52486104 по виконанню виконавчого листа Лебединського районного суду Сумської області № 580/33/16-ц від 29.02.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором б/н від 23.03.2015 року, яка виникла станом на 08.11.2015 року в розмірі 30613 грн. 63 коп. з яких: заборгованість за кредитом 13921 грн. 20 коп., заборгованість за відсотками 0 грн. 89 коп., заборгованість з комісії 3341 грн. 04 коп., заборгованість по штрафам 13350 грн. 50 коп.

Станом на 06.10.2021 року з ОСОБА_1 утримано заборгованість в розмірі 28146 грн. 10 коп. Залишок заборгованості складає 4633 грн. 58 коп., з яких борг на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» - 2467 грн. 53 коп. (а.с. 163).

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою, другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює фінансова установа, в даному випадку ПриватБанк.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтями 610 , 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, проценти за користування позиченими коштами та неустойка за своєю правовою природою поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Колегія суддів звертає увагу на те, що в підписаній позичальником заяві та Генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості та приєднанні до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 23.03.2015 року зазначена лише процентна ставка, при цьому розмір неустойки визначено лише штрафом, який встановлено в у фіксованому розмірі - 13350 грн. 50 коп. При цьому розмір неустойки у вигляді пені у наданих банком документах, що підписані відповідачем не зазначено, як і не вказано порядок її нарахування. Крім того, вказаними документами взагалі не передбачено нарахування комісії.

В обґрунтування вимог про стягнення процентів ПриватБанк зазначав, що підпис ОСОБА_1 в заяві та Генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості та приєднанні до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 23.03.2015 року свідчить про те, що відповідач погодився, що заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», які розміщені на сайті: http://privatbank.ua/rules, Тарифами, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

На підтвердження цих вимог позивач надав витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256, в яких визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови. Однак, витяг з Тарифів, підписаний відповідачем, позивач до суду не надав.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що саме цей витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву та Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднанні до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 23.03.2015 року, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати пені та комісії саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядку нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення ПриватБанку, який може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Наданий позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанком, з огляду на його мінливий характер, якщо він не підписаний та не визнається позичальником, а також, якщо умови, зокрема, щодо пені та комісії прямо не передбачені, як у даному випадку в заяві позичальника та Генеральній угоді, які безпосередньо підписані останнім, не може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов, що містяться у наданому позивачем документі. Тому Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанком не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви та Генеральної угоди. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді комісію та пеню за порушення кредитних зобов`язань.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що фактично суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог в частині стягнення заборгованості за комісією в сумі 3341 грн. 04 коп.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що станом на день розгляду судом справи, з відповідача Лебединським відділом державної виконавчої служби Північно Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми) в рахунок погашення заборгованості було стягнено 28146 грн. 10 коп., що підтверджується листом вказаного відділу.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача в частині того, що вказана довідка є неналежним доказом сплати заборгованості, оскільки останнім не було спростовано належними та допустимими доказами стягнення зазначеної в довідці суми заборгованості з відповідача. При цьому колегія суддів враховує, що вказані грошові кошти з відповідача було стягнуто в примусовому порядку за заявою стягувача (ПАТ КБ «ПриватБанк»), а позивач, як стягувач не обмежений у доступі до матеріалів виконавчого провадження та перевірки стягнення заборгованості з відповідача або ж навпаки її наявності.

Доводи позивача викладені ним в апеляційній скарзі стосовно того, що ним фактично було стягнуто з відповідача значно меншу грошову суму, яка становить 10543 грн. 15 коп. колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивач в разі не отримання від вказаного відділу грошових коштів не позбавлений права, як стягувач, звернутися до відділу з заявою щодо перерахування вказаних коштів на рахунки банку.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи;

Частиною 1 ст. 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Разом з тим, заявляючи позовні вимоги до відповідача щодо сплати останнім заборгованості за кредитним договором на суму 30613 грн 63 коп., позивач всупереч вказаних правових норм не повідомив суд про часткову сплату відповідачем заборгованості, в тому числі і на суму 10543 грн. 15 коп., що свідчить про зловживання останнім своїми процесуальними правами.

Разом, з тим з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що заборгованість за тілом кредиту та відсотками станом на дату винесення рішення погашалася, а тому вважається значно меншою, а також враховує зловживання позивачем своїми процесуальними правами, та вважає, що в зв`язку з цим наявні підстави для зменшення розміру неустойки у вигляді штрафу на суму 145 грн. 95 коп. на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Таким чином, з врахуванням застосування судом положень ч. 3 ст. 551 ЦК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованість в розмірі 27272 грн. 59 коп. Однак, з матеріалів справи вбачається, що на момент розгляду даної справи в суді першої інстанції дана заборгованість була утримана з відповідача в примусовому порядку.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у відповідача станом на день винесення оскаржуваного рішення заборгованості перед позивачем за договором про надання банківських послуг № б/н від 23 березня 2015 року, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до статей 374, 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ПриватБанку про стягнення заборгованості за комісією, із зазначенням, що вказана позовна вимога не підлягає задоволенню за викладених в даній постанові підстав.

В силу частини 9 ст. 141 ЦПК України покласти на «ПриватБанк» понесені ним судові витрати за судовий розгляд справи.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 07 жовтня 2021 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову, з підстав викладених у постанові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - С. С. Ткачук

Судді: В. І. Криворотенко

О. І. Собина