КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №376/2963/2019 Головуючий у І інстанції - Коваленко О.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/1658/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 09 серпня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Сквирської міської ради Київської області про позбавлення батьківських прав стосовно неповнолітніх дітей, -

встановив:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Сквирського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав стосовно неповнолітніх дітей, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачка зазначає, що з 2011 року відповідач проживає окремо від неї та дітей, спору щодо місця проживання дітей не було.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується рішенням Сквирського районного суду Київської області від 19 липня 2016 року (справа №376/1189/16-ц).

Згідно довідки-розрахунку по аліментах від 10 липня 2019 року №8632 відповідач ОСОБА_2 станом на 01 липня 2019 року мав заборгованість по аліментах у розмірі 13112,43 грн., станом на 2021 рік заборгованість складає 25505,03 грн.

Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків: не цікавиться станом здоров`я дітей, не бере участь у вихованні та матеріальному утриманні, аліменти сплачує не регулярно, свідомо ухиляється від спілкування з дітьми.

Просила позбавити відповідача ОСОБА_2 , батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Сквирського районного суду м. Києва від 09 серпня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що з 2011 року по 2019 рік відповідач по справі не спілкувався та не намагався спілкуватися з їх спільними неповнолітніми дітьми.

Зазначає, що заборон на зустрічі і спілкування з дітьми з її сторони як матері не було, тоді як відповідач по справі як батько забув про існування дітей, адже перестав навідувати дітей, присуджені аліменти сплачував тільки за викликом ДВС, тому і була утворена заборгованість по сплаті аліментів.

В 2019 році, коли позивач звернулася до Органу опіки та піклування Сквирської міської ради Київської області про надання Висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, останній також звернувся до даного органу із заявою про визначення йому днів та часів на зустрічі та спілкування з дітьми.

19 грудня 2019 року отримавши такий дозвіл на зустрічі з дітьми в моїй присутності та заздалегідь попередивши її про таку зустріч, останній жодного разу не попередив її про його бажання зустрітися з дітьми, та і сам з дітьми не спілкується.

Орган опіки і піклування надали дозвіл на побачення з дітьми відповідачу по справі тільки за попереднім погодженням з мамою дітей та в її присутності, тому що їхні спільні діти батька взагалі не знають.

Вчителька молодших класів середньої школи де навчаються молодші діти письмово підтвердила той факт, що батько дітей у школі не бував, не телефонував до неї, щоб поцікавитися дітьми, їхнім навчанням, їхньою поведінкою.

Крім цього, у 2019 році апелянт понесла витрати у сумі 12 000 грн на лікування дітей, однак батько дітей - ОСОБА_2 , не піклується про здоров`я дітей, а відтак, додаткові витрати їй прийшлось стягувати через судові органи.

Просила скасувати рішення Сквирського районного суду Київської області від 09 серпня 2011 року та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

24 січня 2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

За результатами розгляду даного клопотання суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України, учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості.

Відповідно до ч.2 ст.212 ЦПК України, учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.

Згідно ч.6 ст.212 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про участь учасника справи в судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду, визначеному судом.

Апеляційний суд звертає увагу, що прийняття рішення щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції є правом суду. Положення ст.212 ЦПК України не передбачають обов`язку проведення судового засідання в режимі відеоконференції в разі наявності про це клопотання сторони.

В порушення ч.2 ст.212 ЦПК України, заявником не надано доказів надсилання копії заяви іншим учасникам справи. Також, клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке надійшло на електронну адресу суду, надійшло менше ніж за п`ять днів до судового засідання.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що відповідно до частини другої статті 183 ЦПК України заява підписується заявником чи його представником.

Згідно з частиною восьмою статті 43 ЦПК України, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

Пунктами 12, 2 частини першої статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» передбачено, що електронний підпис - це електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; підписувач - фізична особа, яка створює електронний підпис.

Частиною першою, другою статті 6, частиною першою статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

За визначеннями, наведеними у підпунктах 14, 16 пункту 1 розділу ІІ Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року №30, електронний документ - це оригінал електронного документу з обов`язковими реквізитами, що надають йому юридичної сили, в тому числі з електронним цифровим підписом автора. Електронний цифровий підпис - це електронний цифровий підпис в форматі, що забезпечує можливість встановлення дійсності підпису у довгостроковому періоді (після закінчення строку чинності сертифіката), визначеному відповідно до вимог законодавства. Електронний цифровий підпис використовується в автоматизованій системі документообігу суду для підписання та погодження (візування) інформаційних ресурсів в цілому або фіксування певних дій з ними (внесення зауважень, пропозицій, погодження частини тексту тощо).

Клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , яке 24 січня 2022 року надійшло на електронну адресу Київського апеляційного суду в електронній формі без скріплення електронним цифровим підписом заявника, а тому вважається таким, що не підписане особою, яка його подала.

Згідно з частиною четвертою статті 183 ЦПК України суд, встановивши що письмову заяву подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті повертає її заявнику без розгляду.

Крім цього, 24 січня 2022 року, на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 про відкладення судового засідання та надіслання копії апеляційної скарги з додатками, в якій він зазначив, що 24 січня 2022 року йому стало відомо про розгляд апеляційної скарги 25 січня 2022 року.

Відтак, через несвоєчасне повідомлення про дату та час проведення судового засідання, прибути у судове засідання відповідач та його представник не мають змоги.

Розглянувши заявлене клопотання, колегія суддів вважає, що воно не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 09 серпня 2021 року.

Копію апеляційної скарги було направлено ОСОБА_7 .

В подальшому, розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року №527/0602/21 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2021 року, справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 25 січня 2022 року.

Цього ж дня, 03 грудня 2021 року, на електронну адресу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 була направлена судова повістка-повідомлення про день та час розгляду апеляційної скарги.

Відтак, посилання на несвоєчасне повідомлення про день та час розгляду справи не заслуговують на увагу.

Перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 12 червня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Сквирського районного суду Київської області від 19 липня 2016 року (справа №376/1189/16-ц) розірвано.

Сторони від шлюбу мають двох дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Починаючи з 2011 року діти проживають разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Сквирського районного суду Київської області від 29 квітня 2013 року (справа №376/858/13-ц), стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.04.2013 року і до досягнення дітьми повноліття.

Згідно рішення Сквирського районного суду Київської області від 05 червня 2018 року (справа №376/444/18) збільшено розмір аліментів на підставі виконавчого листа, виданого згідно рішення Сквирського районного суду Київської області від 29 квітня 2013 року у справі за №376/858/13-ц.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 березня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

Згідно Довідки-розрахунку по аліментах від 10 липня 2019 року №8632 відповідач ОСОБА_2 станом на 01 липня 2019 року мав заборгованість по аліментах у розмірі 13112,43 грн, станом на 01 березня 2021 року заборгованість по аліментах складає 25505,03 грн., що підтверджується Довідкою-розрахунком №6583 від 15 березня 2021 року.

Органом опіки та піклування при виконавчому комітеті Сквирської міської ради Київської області надано висновок (рішення) №14 від 09 жовтня 2019 року, за яким визнано доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції врахував те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування та пропорційність якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків або свідомого нехтування ними, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , позивачем ОСОБА_1 не надано.

Суд першої інстанції врахував також висновок органу опіки і піклування, в якому вказано, що відповідач ОСОБА_2 , який був присутній на засіданні органу опіки і піклування при виконкомі Сквирської міської ради Київської області 04 вересня 2019 року та 09 жовтня 2019 року, зазначив, що не ухиляється від виконання батьківських обов`язків, натомість ОСОБА_1 забороняє спілкуватися з дітьми.

Таким чином, районним судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їхньому вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, і як наслідок втратив цікавість до своїх дітей.

З такими висновками, погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Згідно з ч.1 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно ч.1-4 ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачені підстави позбавлення батьківських прав.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків, характеру таких дій, їх особи та інших обставин справи, адже питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Близький за змістом висновок про те, що: Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини викладено в постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року (справа №466/9380/17).

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року (справа №522/10703/18), від 13 квітня 2020 року (справа №760/468/18), від 11 березня 2020 року (справа №638/16622/17), від 23 грудня 2020 року (справа №522/21914/14).

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року (справа №645/731/18), від 29 січня 2020 року (справа №127/31288/18), від 29 січня 2020 року (справа №643/5393/17), від 17 січня 2020 року (справа №712/14772/17), від 25 листопада 2019 року (справа №640/15049/17), від 13 березня 2019 року (справа №631/2406/15-ц), від 24 квітня 2019 року (справа №331/5427/17).

Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» вказано, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Матеріали справи не містять переконливих доказів, які б давали підстави характеризувати відповідача з негативної сторони або його подальше небажання виконувати батьківські обов`язки.

Так, процесуальна поведінка відповідача на засіданні комісії органу опіки і піклування при виконкомі Сквирської міської ради Київської області свідчить про те, що він категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав, хоче спілкуватися з дітьми, в міру того, що позивачка проти особистих зустрічей між ними, заперечує в будь-якій формі.

Та обставина, що вихованням і розвитком дітей займається, на думку позивачки лише вона, не свідчить про те, що батько дитини не бажає приймати участь в утриманні і вихованні дітей, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 було б крайнім заходом, що є недоречним.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки при розгляді справи не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їхньому вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, і як наслідок втратив цікавість до своїх дітей.

Викладені в апеляційній скарзі доводи на думку колегії суддів є не переконливими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Сквирського районного суду Київської області від 09 серпня 2021 року без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 09 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 31 січня 2022 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба