Справа № 755/3858/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2022 р. м. Київ

Дніпровський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Савлук Т. В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», звертаючись з позовом до суду, просило стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за Кредитним договором № б/н від 13 січня 2011 року в розмірі 5805,69 грн, яка включає: 5805,69 грн. - заборгованість за тілом кредиту, а також судові витрати по сплаті судового збору, мотивуючи тим, що відповідачі є спадкоємцями ОСОБА_3 , а тому є зобов`язані задовольнити вимоги АТ КБ «ПриватБанк» по Кредитному договору № б/н від 13 січня 2011 року повністю, але в межах вартості майна одержаного у спадщину, що є предметом позовних вимог.

09 березня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва відкрите провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Зобов`язано Третю Київську державну нотаріальну контору (місцезнаходження за адресою: 04108, м. Київ, пр-т Правди,33) надати суду належним чином завірену копію спадкової справи щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

12 квітня 2021 року відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 направили на адресу суду відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідачі заперечують проти заявлених вимог та просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1282 Цивільного кодексу України зобов`язання спадкоємців щодо задоволення вимог кредитора можливе лише в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Фактично померла ОСОБА_3 на момент смерті не була власником будь-якого майна та/або майнових прав, в тому числі такого, що обтяжено, а, відповідно жоден з відповідачів не одержував (не успадковував) від померлої такого майна та/або майнових прав, на підтвердження даної обставини відповідачами було надано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, витягом з Спадкового реєстру. Зазначена обставина повністю та безальтернативно виключає можливість задоволення вимог позичальника до спадкодавця шляхом стягнення боргу з відмінних від спадкодавця осіб.

Крім того, спадкодавець ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ще у вересні 2018 року відповідач ОСОБА_2 , знаючи про можливий борг спадкодавця перед позивачем, особисто повідомила працівників відділення АТ КБ «ПриватБанк» по вул. Володимира Сосюри, 5 у м. Києві про факт смерті ОСОБА_3 з наданням копії свідоцтва про смерть, а також повідомила про те, що є матір`ю померлої і, відповідно, спадкоємцем першої черги за законом (ст. 1261 ЦК України), що постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 , з наданням копій сторінок свого паспорта, зокрема з відомостями про реєстрацію місця проживання. Однак, знаючи дату відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням шестимісячного строку, встановленого для прийняття спадщини (ст. 1270 ЦК України), позивач з наявної у нього інформації міг дізнатись про можливе прийняття відповідачем ОСОБА_2 протягом шести місяців після спливу строку для її прийняття, тобто до 28.08.2019 року.

Відповідач ОСОБА_1 є рідним братом спадкодавця ОСОБА_3 , а тому міг бути визнаний спадкоємцем другої черги за законом згідно з ст. 1262 ЦК України. Згідно з ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, а кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

З причин відсутності у спадкодавця ОСОБА_3 будь-якого майна та/або майнових прав жоден з відповідачів не звертався за видачою свідоцтва про право на спадщину, а тому його і не одержував, що підтверджується Витягом зі спадкового реєстру, оскільки як зазначено вище, згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України у складі спадщини відсутнє нерухоме майно та будь-яке інше майно та/або майнові права, в т.ч. які обтяжені. Враховуючи вище зазначене відповідачі просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав викладених у відзиві.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, як це передбачено ст.279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без викликому у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За нормою ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Позивачем на підтвердження позовних вимог, зокрема щодо укладення договору, наявності боргу та його розміру, надано копію анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, витяг з Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та розрахунок заборгованості.

Як убачається з матеріалів справи, 13 січня 2011 р. ОСОБА_3 була підписана Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Згідно з інформацією, викладеною у вказаній заяві позичальником, останній підтвердив, що він погоджується з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

03 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову в справі за позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за картковим кредитом (справа №342/180/17).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

В цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що АТ «КБ «ПриватБанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

У даному випадку Умови та Правила надання банківських послуг позичальником не підписані, а Тарифи банку, як окремий документ, в матеріалах справи взагалі відсутні.

За таких умов, з урахуванням практики Верховного Суду, банк має право вимагати повернення фактично отриманої суми кредиту.

Зі змісту позовної заяви та розрахунку заборгованості вбачається, що банк вимагає стягнення саме фактично виданої суми кредиту у розмірі 5805,69 грн, що є заборгованістю за тілом кредиту, отже така вимога в даному випадку є мотивованою та відповідає судовій практиці вищої судової інстанції.

В той же час, суд не може погодитись із наданим позивачем розрахунком заборгованості, виходячи з наступного.

Як вбачається з наданого розрахунку заборгованості за період з 13.01.2011 по 30.04.2019 (звітний період), сума заборгованості становила 5024,46 грн, при цьому 23.05.2019р. відбулось погашення заборгованості на суму 5024,46 грн. Однак, як вбачається з виписки по договору № б/н станом на 14.01.2021 року, заборгованість складає 5805,69 грн. Станом на день смерті боржника, 28.08.2018 р., банком визначена сума заборгованості за поточним тілом кредиту в розмір 5830,00 грн, яка в подальшому збільшувалась за рахунок встановленого кредитного ліміту при відсутності жодної оплати, при цьому банк продовжував нараховувати відсотки на тіло кредиту вже після смерті боржника.

Разом з тим, наданий позивачем розрахунок підтверджує обставини викладені у відзиві відповідачів, стосовно повідомлення відповідачами позивача у вересні 2018 року про смерть ОСОБА_3 , оскільки в самому розрахунку вказано: «Дата отримання банком інформації про смерть клієнта - 13.09.2018» на підставі чого і був проведений розрахунок та нарахована заборгованість у розмірі 5024,46 грн.

Аналізуючи вище викладене суд приходить до висновку, що нарахування відсотків на тіло кредиту вже після смерті боржника, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , в подальшому збільшення суми заборгованості за рахунок встановленого ліміту є безпідставним, оскільки відповідач ОСОБА_2 вчасно особисто повідомила позивача про смерть ОСОБА_3 з наданням всіх необхідних документів, тобто позивач був обізнаний про смерть клієнта з 13.09.2018 року. Крім того, після перерахунку заборгованості за вище зазначеним кредитним договором, який був здійснений на підставі смерті клієнта ОСОБА_3 , за період з 13.01.2011 по 30.04.2019, була нарахована сума заборгованості у розмірі 5024,46 грн, однак розрахунок заборгованості, який міститься у виписці по кредитному договору сформовану станом на 14.01.2021 р., не співпадає з розрахунком заборгованості вчиненого на підставі смерті клієнта ОСОБА_3 .

Вивчивши та оцінивши інші докази, на яких ґрунтується вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитом з відповідачів, як спадкоємців позивальника, суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні вимог банку до відповідача, з огляду на наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (позичальник) померла, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 , виданого Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 29 серпня 2018 року, актовий запис № 1580.

Позивач, АТ «КБ «ПриватБанк», звернувся до Третьої київської державної нотаріальної контори з претензією кредитора від 22.04.2020 р., у якій просив: повідомити чи заводилась спадкова справа щодо майна померлого боржника, ОСОБА_3 включити кредиторські вимоги банку в спадкову масу, про що зробити запис в книзі обліку спадкових справ; повідомити спадкоємців померлої про наявність заборгованості перед банком в розмірі 5805,69 грн; надіслати інформацію стосовно звернення з заявою про прийняття або відмову від прийняття спадщини, видачу свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям померлого боржника; надати відомості про осіб, які подали заяву про прийняття або відмову від прийняття спадщини після смерті боржника, а також які вже прийняли спадщину.

Відповідно до відповіді Третьої київської державної нотаріальної контори Вих № 533/02-14 від 16 травня 2020 року встановлено, що на підставі Претензії кредитора 14 травня 2020 року нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа № 100/2020 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , яка була зареєстрована у АДРЕСА_1 . Станом на 16 травня 2020 року спадкоємці з заявами про прийняття спадщини до даної нотаріальної контори не звертались. У разі звернення спадкоємців ОСОБА_3 до Третьої київської державної нотаріальної контори, Претензію кредитора буде доведено до їх відома.

30 вересня 2020 року відповідачам, як спадкоємцям боржника ОСОБА_3 , було направлено листи-претензії від 31.08.2020 року з повідомленням про наявну заборгованість за Кредитним договором №б/н від 19.01.2011 року у розмірі 5805,69 грн та з вимогою дану заборгованість добровільно сплатити.

Відповідно до положень ст, ст. 1216-1218, 1220-1221 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

За змістом ст. ст. 1222-1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За приписами ст. ст. 1258, 1261-1265 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За змістом ст. ст. 1281, 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Звертаючись до суду з відповідним позовом позивач посилається на те, що відповідачі є спадкоємцями позичальника, які прийняли спадщину, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, тож мають сплатити заборгованість за кредитним договором, яка увійшла до складу спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, судом встановлено, що про смерть позичальника кредитору, АТ «КБ «ПриватБанк»», було достовірно відомо станом на 13 вересня 2018 року, а з відповідною претензією кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України він звернувся до державної нотаріальної контори лише 22 квітня 2020 року, то таким кредитором було пропущено, встановлений ч. 2 ст. 1281 ЦК України, шестимісячний строк від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, для пред`явлення своїх вимог до спадкоємців, які прийняли спадщину.

Крім того, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_3 , довідка № 251519284 від 07 квітня 2021 року, відомості відсутні.

Згідно до Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № Р93550 від 07.04.2021 р. суб`єкта ОСОБА_3 , відомості відсутні.

Відповідно до ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Підпунктом 2.2.3. п. 2.2. Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2011 № 1810/5, передбачено, що до Спадкового реєстру вносяться відомості про заведену спадкову справу, зокрема щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, які включають відомості про спадкоємця (спадкоємців), відомості про отримане у спадщину майно (його найменування, опис, вартість, частка тощо), дату видачі та відомості про особу яка видала свідоцтво про право на спадщину (видавець) тощо. Відсутність у Витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 64264883 від 07.04.2021 року, будь-яких відомостей щодо видачі свідоцтва про право на спадщину свідчить про відсутність виданого свідоцтва про право на спадщину та отриманого у спадщину майна, оскільки жоден з відповідачів за вдачею свідоцтва про право на спадщину не звертався і не повинен був звертатися у зв`язку з тим, що у складі спадщини відсутнє нерухоме майно та будь-яке інше майно та/або майнові права, в т.ч. які обтяжені.

Водночас судом враховується той факт, що за матеріалами справи не було встановлено наявність майна, одержаного відповідачами, як спадкоємцями ОСОБА_3 , у спадщину, в межах вартості якого вони зобов`язані задовольнити вимоги кредитора. Крім того, матеріали справи взагалі не містять даних щодо наявності спадкового майна після смерті ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України)

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «КБ «ПриватБанк»» заборгованості у розмірі 5805,69 грн за кредитним договором № б/н від 13.01.2011 р., що є підставою для повної відмови у задоволенні позовних вимог.

Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 526, 530, 610, 612, 634, 1054, 1216-1218, 1220-1223, 1258, 1261-1265, 1268, 1281, 1282 ЦК України, ст. ст. 2, 10, 13, 48, 49, 51, 76, 77-81, 89, 102, 133, 137, 141, 158, 209, 210, 247, 263, 265, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

В позові Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості про стягнення заборгованості - відмовити.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте Дніпровським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017,апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ випробовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Уразі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: