Справа № 206/5096/21
Провадження № 2/206/167/22
УХВАЛА

28.01.2022 року суддя Самарського районного суду м. Дніпропетровська Сухоруков А.О., розглянувши матеріали заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця,

ВСТАНОВИВ:

10 листопада 2021 року від представника позивача адвоката Надтоки Олени Володимирівни до Самарського районного суду м. Дніпропетровська через систему Електронний суд надійшла цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця.

В прохальній частині позову, з урахуванням уточнень, позивач просить суд визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 , посвідчений нотаріусом ДМНО Румянцевою І.О. від 02.12.2015 року за реєстровим №4674, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01, рішення про державну реєстрацію прав №26692571 від 02.12.2015 року, у частині покупця, перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_1 . Визнати ОСОБА_1 покупцем квартири по АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу, укладеним 02.12.2015 року за реєстровим №4674, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01, рішення про державну реєстрацію прав №26692571 від 02.12.2015 року (а.с.39).

26.01.2022 року на електронну пошту суду від позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій він просить суд задовольнити заяву: накласти арешт та заборонити будь-які дії, направлені на відчуження нерухомого майна, його реконструкцію на квартиру по АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Заява обґрунтована тим, що на сьогодні існує реальна загроза продажу або дарування чи обміну спірного нерухомого майна, що належить на праві приватної власності відповідачу, вчинених інших дій, направлених на ускладнення виконання рішення суду, бо у випадку задоволення позовних вимог у повному обсязі, зробить неможливим виконання рішення суду у даній справі в майбутньому (а.с.71-72).

Суддя, дослідивши матеріали справи, перевіривши додержання заявником вимог статті 151 ЦПК України, вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити.

Відповідно до ч. 1ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову, в тому числі, накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також заборонити вчиняти певні дії.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь - якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до п. п. 6, 7 Постанови Пленуму ВСУ №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року, особам які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Отже, цивільно-процесуальним законом визначено обов`язок заявника вказати та обґрунтувати причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення та його обґрунтування, вказати про наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц.

Як вбачається з заяви про забезпечення позову, позивач просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч наведеним вище нормам, позивач та його представник належним чином не обґрунтували вимоги щодо необхідності забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно та заборони його відчуження, при цьому не навели переконливих обставин того, що не вжиття таких заходів може унеможливити виконання рішення суду в майбутньому.

Доводи представника позивача про можливий продаж спірної квартири, належними доказами не підтверджені.

Також суд звертає увагу, що звернення до суду із заявою про забезпечення позову може відбуватись на будь-якій стадії судового процесу, а отже заявник не позбавлений можливості в подальшому повторно звернутися до суду з вмотивованою та обґрунтованою заявою про забезпечення позову.

Зважаючи на викладені обставини та беручи до уваги, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, суд вважає, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову - не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 149-154, 258-261, 353 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити у повному обсязі.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя А.О. Сухоруков