ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 757/8662/20
провадження № 2/753/1823/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2022 р.Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Сирбул О.Ф.,

за участю секретаря: Лаптєвої Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації,

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 році до суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_2 ) з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації.

В обгрутнування позовних вимог вказує, що 15 січня 2020 року під час виступу на засіданні Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності, Народним депутатом України ОСОБА_2 було розповсюджено недостовірну інформацію, яка порушує честь, гідність та ділову репутацію відносно позивача, а саме: … «… ОСОБА_1 , который контролирует на сегодняшний день самый большой публичный дом по улице Богдана Хмельницкого. Это публичный дом Рио, который беспрепятственно работает на протяжении многих лет. Конечно, он входит в состав преступной группы, которую контролирует вор в законе. …»; «…ОСОБА_1 контролирует публичные дома в нашей столице…». Зазначена інформація про позивача є такою, що порушує його особисті немайнові права: принижує його честь, гідність та порочить ділову репутацію, а тому просить позов задовольнити у визначений ним спосіб.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання.

18 червня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва представником позивача подано заяву про зміну предмету позову.

17 вересня 2020 року да Печерського районного суду м. Києва представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подано відзив на позовну заяву.

17 вересня 2020 року представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подано заяву про відвід судді.

17 вересня 2020 року представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подано клопотання про передачу справи до іншого суду.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Писанця В.А. від 17 вересня 2020 року визнано необґрунтованою заяву відповідача про відвід судді. Зупинено провадження у цивільній справі. Передано заяву про відвід для вирішення в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Підпалого В.В. від 21 вересня 2021 року відмовлено у задоволені заяви представника відповідача - адвоката Козій Д.О. про відвід судді Писанця В.А. від розгляду цивільної справи № 757/8662/20-ц.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Бусик О.Л. відновлено провадження у цивільній справі № 757/8662/20-ц. Передано справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації на розгляд до Дарницького районного суду м. Києва за підсудністю.

Системою автоматизованого розподілу відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 грудня 2020 року для розгляду цієї справи визначено суддю Сирбул О.Ф.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Сирбул О.Ф. від 14 січня 2021 року прийнято до розгляду дану цивільну справу. Призначено підготовче засідання за загальними правилами позовного провадження на 18 лютого 2021 року о «15» год. «00» хв.

11 лютого 2021 до суду від представника відповідача подано відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 27 квітня 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, вирішено питання щодо прийняття відзиву на позовну заяву представника відповідача - адвоката Козій Д.О.

Ухвалою суду від 27 квітня 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивача - адвоката Домагальського В.М. про приєднання доказів до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 27 квітня 2021 року заяву ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 про відвід судді Сирбул О.Ф. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації залишено без задоволення.

17 травня 2021 року до суду представником позивача подано заяву про зміну предмету позову в справі.

Ухвалою суду від 27 вересня 2021 року відмовлено Домагальському Віктору Миколайовичу , який діє в інтересах ОСОБА_1 у прийнятті заяви про зміну предмету позову.

Ухвалою суду від 27 вересня 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 17 січня 2022 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_2 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів відмовлено.

У судове засідання 19 січня 2022 року позивач не з' явився, представник позивача 18 січня 2022 року надіслав до суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі, а також стягнути судові витрати у розмірі 103 000,00 грн. Під час розгляду справи представник позивача позовні вимоги обгрунтовув з викладених підстав у позові та просив їх задовольнити у повному обсязі.

У судове засідання 19 січня 2022 року відповідач не з`явився, представник відповідача 06 січня 2022 року надіслав до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника відповідача, проти позову заперечує, просив стягнути судові витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 36 000,00 грн. Під час розгляду справи, представник відповідача проти позову заперечував та просив у задоволені позову відмовити.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, переглянувши відеозапис засідання Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності від 15 січня 2020 року, приходить до наступних висновків.

За змістом ч.1 ст.3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Положеннями ст.28 Конституції України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності, яка кореспондується.

Як наголошує ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації. Вказані положення також закріплені в статті 297 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та Законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Тобто право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок розповсюдження про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь - який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до абз. 5 п. 15 Постанови недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Згідно з ч. 2 ст. 30 зазначеного Закону оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 своєї Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, роз`яснив судам, що відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про статус народного депутата» особливості юридичної відповідальності народного депутата України зазначено, що Народні депутати України не несуть юридичної відповідальності за результати голосування або висловлювання у Верховній Раді України та її органах, а також при здійсненні депутатських повноважень, за винятком відповідальності за образу чи наклеп.

Як встановлено у судовому засіданні, 15 січня 2020 року на засіданні Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності під час розгляду проекту Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо відповідальності за злочини, вчинені злочиною спільнотою» Народний депутат України, член Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності ОСОБА_2 висловив наступне: …«Да, ОСОБА_1, который контролирует на сегодняшний день самый большой публичный дом по улице Богдана Хмельницкого. Это публичный дом Рио, который беспрепятственно работает на протяжении многих лет. Конечно, он входит в состав преступной группы, которую контролирует вор в законе. …»; «…ОСОБА_1 контролирует публичные дома в нашей столице…».

Вказані обставини підтверджуються стенограмою засідання Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності від 15.01.2020 та відеозаписом засідання Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності від 15.01.2020 року, оглянутим у судовому засіданні.

Згідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи" відповідно до статей 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

За змістом висновку експерта № 5558/21-39 від 29.03.2021 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення лінгвістичної експертизи (семантико-текстуального дослідження усного мовлення) інформація, що міститься у висловлюваннях ОСОБА_2 : «Да, ОСОБА_1 , который контролирует на сегодняшний день самый большой публичный дом по улице Богдана Хмельницкого. Это публичный дом Рио, который беспрепятственно работает на протяжении многих лет», «И до сих пор ОСОБА_1 контролирует публичные дома в нашей столице», зафіксованих у його промові, виголошеній під час засідання Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності 15 січня 2020 року, міститься інформація негативного характеру щодо особи і діяльності народного депутата України VII та VIII скликань ОСОБА_1 . Негативна інформація щодо особи і діяльності народного депутата України VII та VIII скликань ОСОБА_1 , яка міститься у висловлюваннях ОСОБА_2 : «Да, ОСОБА_1 , который контролирует на сегодняшний день самый большой публичный дом по улице Богдана Хмельницкого. Это публичный дом Рио, который беспрепятственно работает на протяжении многих лет», «И до сих пор ОСОБА_1 контролирует публичные дома в нашей столице», зафіксованих у його промові виголошеній під час засідання Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності 15 січня 2020 року, викладена у формі фактичних тверджень, а не оціночних суджень.

За даним висновком оцінка - лінгвістичний принцип кваліфікації мовних явищ, що реалізується в аналізі тексту на основі пізнання характеру функціонування мовних одиниць - слів з особливою конотацією семантики, модальних слів, фразеології, специфіки синтаксичних конструкції. Судження - це теж саме, що й думка, висловлювання. Воно являє розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму пов`язаними з такими психологічними станами як віра, впевненість чи сумнів. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висло вловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Суд не може покласти в основу рішення зміст висновку № 5558/21-39 від 29.03.2021 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, оскільки даним висновком не надана оцінка наявності у висловленні фактичних даних. Експертний висновок був складений внаслідок приватного звернення представника позивача Домагальського В.М. виконаний на замовлення позивача ОСОБА_1 як учасника справи, тому експерти не були попереджені про кримінальну відповідальність в порядку ст.ст. 384, 385 КК України за складання завідомо неправдивого експертного висновку або за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обовязків як експерта.

Аналогічні позиції містяться і у висновку Постанови Верховного Суду від 09.12.2020 у справі №758/10885/16-ц, в якій надано оцінку аналогічним спірним правовідносинам.

Позивач ОСОБА_1 народний депутат України VII та VIII скликань.

Позивач ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судомостіне має та в розшуку не перебуває, що підтверджується довідкою Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України серії АА №0823477.

Суд звертає увагу і на той факт, що позивач перебував на високій посаді, був і наразі є публічною особою, і в силу свого статусу піддається вищому ступеню уваги, критики та оцінки з боку громадськості та медіа.

Як регламентує ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року).

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Таким чином, позивач має можливість скористатися наданим йому законодавством правом на відповідь, а також на висловлення власної оцінки обставин справи таким же способом у разі незгоди із поширеними відповідачем судженнями, надавши їм власну оцінку.

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен враховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість.

Суд, враховує, що позивач є публічною особою, а отже, межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, а його діяльність є об`єктом значного суспільного інтересу, який, зокрема, втамовується, з одного боку, - продукуванням інформації щодо такої особи засобами масової інформації, а з іншого - її сприйняттям та поглинанням суспільством як результат реалізації інтересу.

Відповідач має статус народного депутата України, який висловив свої погляди у Комітеті Верховної Ради і відповідно до Закону України «Про статус народного депутата» не несе юридичної відповідальності за результати голосування або висловлювання у Верховній Раді України та її органах.

Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 визначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що спірне висловлювання відповідача є його особистою думкою та сформованим переконанням, відповідно, враховуючи контекст і характер застосованих мовних засобів та стилістичних прийомів, не посягають на честь, гідність та ділову репутацію позивача.

З інформації зазначеної відповідачем, яку позивач вважає недостовірною інформацією відносно нього, є нічим іншим, як оціночними судженнями, а відтак, згідно із статтею 30 Закону України «Про інформацію», такі судження не підлягають спростуванню, і за їх висловлювання ніхто не може бути притягнутий до відповідальності.

Отже, враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, що ратифікована Україною, вищенаведені фрази, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що відсутні підстави вважати інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Разом з тим, представником відповідача 06 січня 2022 року до суду подана заява про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правову (професійну) допомогу адвоката у розмірі 36 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду надано копія договору № 1 від 11 жовтня 2021 року про надання професійної допомоги адвокатом, копія звіту від 28 грудня 2021 року, загальна сума витрат на правничу допомогу становить 36 000,00 грн. Сплата позивачем гонорару адвокату Баховському М.М. підтверджується копією меморіального ордеру № @2PL550018 від 04.01.2022 на суму 36 000, 00 грн.

Із звіту фактично наданих правових послуг до договору про надання правової допомоги від 11.10.2021 вбачається, що адвокатом Баховським М.М. на надання професійної правничої допомоги було витрачено 6 год. часу, з яких витрачено: 1 год. - ознайомлення з матеріалами справи; 3 год. - підготовка правової позиції та процесуальних документів; 2 год. - представництво в судовому засіданні.

Гонорар адвоката відповідно до договору № 1 про надання професійної допомоги адвокатом складає 6 000,00 за годину.

Таким чином, є документально підтвердженими витрати на правничу допомогу у розмірі 36000,00 грн.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Саме такий висновок випливає з правової позиції ВС/КГС у справі №922/1163/18 від 06.03.2019 р.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону № 5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Суд зважає на те, що сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Разом з тим, заявником не наведено доводів та доказів співмірності розміру гонорару з вимогами позову немайнового характеру, із складністю справи, розмір, який є вочевидь неспівмірним і завищеним, не обґрунтовано. Таким чином, враховуючи предмет позову і фактичну сплату, суд приходить до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 18 000, 00 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 12-13, 78-81, 133, 137, 258, 259, 264, 265, 268, 280-281, 284, 289, 352-355 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правову допомогу у розмірі 18 (вісімнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: