Дата документу 03.02.2022
Справа № 320/3953/19
Провадження № 2/937/180/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді: Іваненко О.В.,

за участю секретаря: Захарової І.І.,

за участю позивача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення відсутності підстав володіння та користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненою позовною заявою до ОСОБА_2 про встановлення відсутності підстав володіння та користування земельною ділянкою.

В обґрунтування уточненого позову, позивач посилається на те, що з жовтня 2009 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 слухалась цивільна справа про визнання права власності на земельну ділянку. 10.11.2006 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі - продажу житлового будинку, який належав йому по праву спадщини від 27.07.1994 року. Під час укладання договору купівлі - продажу житлового будинку 10.11.2006 року та посвідчення його нотаріально, нотаріус Мелітопольського нотаріального округу в Запорізькій області Бєднова Н.В. не зробила запит до відповідних органів чи приватизована земельна ділянка та кому вона належить. Таким чином нотаріусом були порушені вимоги ст. 55 Закону України «Про нотаріат», п. п. 60 - 64 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Будь - яких правочинів щодо земельної ділянки, на який знаходиться цей будинок, між сторонами укладено не було. 20 листопада 2012 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області постановлено рішення, яким задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі - продажу житлового будинку від 10.11.2006 року. В даному випадку ОСОБА_1 не укладала з ОСОБА_2 договір купівлі - продажу житлового будинку від 10.11.2006 року. Звертає увагу на обставину, що 22 червня 2000 року ОСОБА_4 , ОСОБА_3 приватизували земельну ділянку площею 600,14кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 , та є власниками спільного сумісного майна подружжя згідно Державного акту серії І- ЗП № 059002 від 22.06.2000 року про право власності на земельну ділянку і свідоцтву про одруження від 27.09.1964 року, видане бюро Загс м. Мелітополя. На сьогодні, - Державний акт серії І-ЗП №059002 від 22.06.2000 року про прав власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 600,14кв.м яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ні ким не визнаний недійсним, ні ким не скасований. Відсутні будь які рішення суду стосовно внесення змін до Державного акту від 22.06.2000 року. Зазначена обставина підтверджена рішенням апеляційного суду Запорізької області від 09.06.2009 року. В даному випадку ОСОБА_2 набула майно без достатньої правової підстави - на підставі рішення Мелітопольського міськрайоного суду Запорізької області від 20.11.2012 року, який застосував положення статті 120 Земельного Кодексу України, але взяв до уваги зміст наведеної норми в редакції Закону України № 997-V від 27.04.2007 року, яка набула чинності з 01.06.2007 року, а тому не могла бути застосована за станом на 10.11.2006 року, не врахував обставини у зв`язку з якими були скасовані як рішення суду першої інстанції від 17.03.2010 року, так і апеляційної інстанції від 27.10.2010 року. У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не уклала будь - який правочин щодо земельної ділянки, на який знаходиться цей будинок, з власниками земельної ділянки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у відповідності до частини 1 статті 120 Земельного Кодексу України в редакції Кодексу, яка діяла на момент укладання договору в частині того, що при переході права власності на житловий будинок, права користування або право власності на земельну ділянку повинно бути оформлено окремою угодою, не оплатила вартість земельної ділянки. Відповідачка ОСОБА_2 зобов`язана повернути земельну ділянку натурі власникам як безпідставно отримане майно у відповідності вимог ст. ст. 1212, 1213 ЦК України. Також має бути визнано недійсним договір купівлі - продажу житлового будинку від 10.11.2006 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 у відповідності частини 5 статті 203 ЦК України, оскільки правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Відповідачка ОСОБА_2 під час реєстрації права власності на земельну ділянку не предоставила Державний акт про право власності на земельну ділянку площею 600 кв.м., виписаний на її ім`я, не предоставила кадастровий номер цієї земельної ділянки площею 600 кв.м., виписаний на її ім`я, не предоставила свідоцтво про смерть власника цієї земельної ділянки ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не предоставила документа, що спір про спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_4 на земельну ділянку був чи не був вирішений. За таких обставин має бути визнана недійсною і скасована державна реєстрація права власності ОСОБА_2 за Витягом №7869289 на земельну ділянку на підставі незаконного набуття права власності (стаття 328 ЦК України). Тому позивач просить суд: визнати відсутність правових підстав на право власності та користування земельною ділянкою площею 600кв.м. на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізькой області від 20.11.2012 року та зобов`язати ОСОБА_2 повернути земельну ділянку в натурі власникам; визнати недійсним та скасувати Витяг № 7869289 від 13.08.2013 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, зареєстровану на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року; визнати недійсним договір купівлі - продажу житлового будинку від 10.11.2006 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Бєдновою Н.В.

В судовому засіданні позивач уточнений позов підтримала в повному обсязі та наполягала на його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, але від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову заперечує.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.3 ст. 6 ЗУ «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Згідно ст. 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ч. 5ст. 124 Конституції України «Судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України». Серед основних засад судочинства в Україні, згідно з п. 9 ч. 3ст. 129 Конституції України, є «обов`язковість рішень суду».

Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року у складі судді Баранова В. І. позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна, Комунальне підприємство «Водоканал», Відкрите акціонерне товариство «Мелітопольгаз», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова Антоніна Олексіївна про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, про визнання дійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, про визнання права власності на земельну ділянку, про встановлення постійного земельного сервітуту, стягнення судових витрат - задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 600 кв. м по АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв. м з моменту укладення договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14кв. м по АДРЕСА_1 , укладений 25 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А. О. та зареєстрований у реєстрі за № 4427. Встановлено постійний земельний сервітут, а саме: право ОСОБА_2 на експлуатацію трубопроводів з газопостачання, водопостачання по земельній ділянці площею 55,972 кв. м, яка розташована по АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_1 , для можливості експлуатації житлового будинку, який належить ОСОБА_2 і розташований по АДРЕСА_1 , із внесенням плати у розмірі ставки земельного податку, який повинен бути розрахований, виходячи із площі цієї земельної ділянки. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витраті у розмірі 549,20 грн. У задоволенні інших вимог ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 21 жовтня 2020 року № 2-2585/11 (2-421/2012) (провадження №61-4749св20), касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 23 жовтня 2020 року № 2-2585/11 (2-421/2012) (провадження №61-4749св20), касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 червня 2019 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова А. О., про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання дійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, визнання права власності на земельну ділянку та встановлення постійного земельного сервітуту, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: відкрите акціонерне товариство «Мелітопольгаз», комунальне підприємство «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Н. В., про стягнення грошових сум - залишено без задоволення. Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 червня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року залишено без змін.

Обґрунтовуючи даний позов, ОСОБА_1 посилається на свою незгоду із зазначеними судовими рішеннями, вказує, що суди неправильно застосували норми права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною "права на суд" та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошує на неухильному дотриманні принципу юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 3 квітня 2008 року).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи з принципу правової визначеності, який є невід`ємним елементом верховенства права, суд у даній справі не має права давати оцінку або ставити під сумнів висновки суду, викладені у іншому судовому рішенні, яке набрало законної сили.

Також суд вважає за доцільне зазначити наступне.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб.

Так позивач ОСОБА_1 неодноразово зверталась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області за захистом свого особистого майнового права. Крім того, позивач неодноразово скористалась своїм правом на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який неодноразово уточнювала, в якому просить визнати недійсним право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку. При цьому, суд звертає увагу, що позовні вимоги не містять нормативно - правового обґрунтування таких порушень саме ОСОБА_2 .

Звертаючись за захистом своїх прав до суду саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

У роз`ясненні п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вказано, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини.

Так Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року (справа № 2-421/12) були вирішенні питання щодо права власності на спірну земельну ділянку, а саме за ОСОБА_2 було визнано право власності на земельну ділянку площею 600 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилання ОСОБА_1 в позові на те, що при визнанні за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 600 кв.м., судом було не вірно застосовано норми ЦК України та Земельного кодексу, та що при встановленні земельного сервітуту не був ще вирішений спір щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки наведені нею обставини були предметом розгляду вищевказаної справи 2-2585/11 (2-421/2012), рішення у якій для даної справи є преюдиційними, і факти, установлені у яких, не потребують доказуванню. Доводи позивачки щодо неправильності застосування судом норм права можуть бути предметом розгляду лише судами апеляційної та касаційної інстанції в межах відповідної справи. Рішення суду набрало законної сили.

Доводами позову та доданими до матеріалів справи доказами, не доведено, що рішеннями судів та сторонами ОСОБА_2 будь - яким чином порушуються права позивача. Взагалі, позовні вимоги ОСОБА_1 зводяться лише до не згоди з ухваленим судом рішення від 20.11.2012 року та намаганнями його переглянути.

Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку про те, що позивачем не надано жодних доказів порушення її прав, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню оскільки не доведені допустимими і належними доказами. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, а може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 131, 259, 263-265 ЦПК України, ЦК України, Пленумом ВСУ, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні уточненого позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення відсутності підстав володіння та користування земельною ділянкою - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду О. В. Іваненко