Справа №760/9957/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Фареник А.О.

позивача- ОСОБА_1

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної організації Центрального територіального управління капітального будівництва про стягнення заробітної плати. вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку пр звільненні та відшкодування моральної шкоди, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача:

- заборгованість по заробітній платі в розмірі 103 219, 78 гр.;

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення в сумі 385 580, 74 гр.;

- недоплачену вихідну допомогу при звільненні у розмірі 132 960, 60 гр.;

- моральну шкоду у розмірі 50 000,00 гр.

Посилається в позові на те, що з 22 жовтня 2019 року перебував у трудових відносинах з Центральним територіальним управлінням капітального будівництва на посаді начальника відділу капітального будівництва (заступника головного інженера) управління.

05 серпня 2020 року був звільнений з займаної посади за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з систематичним невиконанням законодавства про працю.

В день його звільнення, тобто 05 серпня 2020 року, відповідач письмово його не повідомив про нараховані суми, належні йому від підприємства при звільненні, та в порушення вимог ч.1 ст.116 КЗпП України не провів з ним розрахунок у день звільнення.

В день звільнення, відповідно до довідки управління, відповідач повинен був виплатити нараховану заробітну плату за липень 2020 року в сумі 9 937, 50 гр. , грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 44 257, 28 гр. , матеріальну допомогу на оздоровлення у сумі 45 712, 50 гр., доплату за складність у роботі - 3 312, 50 гр., а також вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 132 960, 60 гр., а всього 236 180, 38 гр.

У зв`язку з невиплатою належних йому при звільненні сум він відчуває моральні страждання, втратив нормальні професійні зв`язки, позбавлений засобів існування та інших життєво-необхідних речей.

Завдана йому моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення його законного права на працю, приниженням честі, гідності, ігноруванням його прав, втратою у зв`язку з цим престижу та ділової репутації серед знайомих, друзів та родичів.

Стверджує, що позбавлений будь-яких засобів для існування, заробітна плата була основним джерелом доходів його родини.

На багаторазові звернення щодо погашення заборгованості відповідач не відреагував.

Заподіяну моральну шкоду оцінює в грошовому вимірі у розмірі 50 000, 00 гр.

Враховуючи вищевикладене, просить задовольнити позов.

Ухвалою суду від 17 травня 2021 року в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

З рекомендованого повідомлення вбачається, що відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками 03 червня 2021 року.

/ а. с. 31 /

14 червня 2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача, яким останній проти позову заперечує.

Посилається на те, що наказом в.о. начальника ЦТУКБ №65 від 21 жовтня 2019 року позивача було призначено на посаду начальника відділу капітального будівництва ЦТУКБ.

На підставі наказу МОУ від 22 жовтня 2019 року № 59-ДП (наказ ЦТУКБ від 23 жовтня 2019 року № 66) позивач був призначений т.в.о. начальника ЦТУКБ з 23 жовтня 2019 року, однак наданому ним витягу з трудової книжки відсутній запис про займання ним даної посади.

У червні - липні 2020 року він використав 14 днів щорічної відпустки (накази від 26 червня 2020 року №19 та від 17 липня 2020 року № 23).

Наказом від 22 липня 2020 року № 24 він був відкликаний з відпустки.

Зазначає, що всі накази видані за підписом позивача.

Наказом МОУ від 16 липня 2020 року № 27-ДП позивач був увільнений від ТВО начальника ЦТУКБ та повернутий до виконання обов`язків начальника відділу капітального будівництва ЦТУКБ.

Ці записи також відсутні у витягу з трудової книжки.

На підставі заяви позивача від 04 серпня 2020 року його було звільнено з посади начальника відділу капітального будівництва ЦТУКБ за власним бажанням за ст.38 КЗпП (наказ ТВО начальника ЦТУКБ від 04 серпня 2020 року № 25/2- к/тр).

Запис у трудовій книжці позивача під №27 не відповідає наказу ТВО начальника ЦТУКБ від 04 серпня 2020 року № 25/2-к/тр, наказом позивач звільнений відповідно до статті 38 КЗпП України, без посилання на ч.3 цієї статті.

Крім того, номер і дата наказу, значені у витягу з трудової книжки, наданому позивачем до суду, вигадані і не відповідають наказу ТВО начальника ЦТУКБ від 04 серпня 2020 року № 25/2-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 », який був виданий попереднім керівником ЦТУКБ.

Зазначає, що наказ або інший документ Міністра оборони України щодо встановлення посадового окладу ОСОБА_1 , як керівнику ЦТУКБ, відсутній на підприємстві та не наданий до суду позивачем, а отже можна зробити висновок, що такий документ не видавався, а позивач, перебуваючи на посаді керівника ЦТУКБ, особисто на власний розсуд визначив свій посадовий оклад та нараховував всі інші доплати та надбавки.

Надані до суду позивачем бухгалтерські довідки про суму заборгованості складені та підписані ним особисто, оскільки Міністерством оборони України посадовий оклад позивача у сумі 30 475, 00 гр. не встановлювався, а законодавством позивач не наділений повноваженнями на встановлення собі посадового окладу та інших доплат та надбавок, а отже розрахунки заборгваності не є доказом існування такої заборгованості, носять ознаки фіктивності.

За період з квітня по серпень 2020 року відсутні табелі обліку робочого часу працівників ЦТУКБ, у тому числі і ОСОБА_1 , тому показники розрахунків місячної заробітної плати керівнику ЦТУКБ, зроблені позивачем за червень та липень 2020 року, носять довільний характер, оскільки були здійснені без належної процедури розрахунку, передбаченої у бухгалтерському обліку, та наявності первинного документа - табеля обліку використання робочого часу.

У ЦТУКБ взагалі відсутні документи, які підтверджують, що в цей період ОСОБА_1 знаходився на робочому місці і виконував виробничі завдання.

Також зазначає, що звільняючись за власним бажанням, працівник може отримати вихідну допомогу тільки у тому випадку, якщо роботодавець порушив законодавство про працю, умови трудового або колективного договору.

У випадку з позивачем, рішення щодо виплати вихідної допомоги не прийнято попереднім керівником, а у наказі лише зазначено про звільнення за власним бажанням.

Крім того, весь період роботи, про який йдеться, позивач сам був роботодавцем і якщо у нього є нарікання на порушення законодавства про працю, то він сам їх і порушував.

Вважає, що позивачем не доведено існування заборгованості з заробітної плати, наданими до суду доказами її не підтверджено, Міністром оборони України посадовий оклад у сумі 30 475, 00 гр. позивачу не встановлювався, нарахування заробітної плати зроблені позивачем на власний розсуд, сума заробітної плати позивача не узгоджується з фінансовим станом підприємства та існуючими зарплатами у ЦТУКБ, отже відсутні підстави щодо стягнення середнього заробітку.

Щодо моральної шкоди зазначив, що позивач був керівником ЦТУКБ і на власний розсуд нараховував собі заробітну плату та не виконував відносно себе вимоги законодавства про працю, то він несе перед собою відповідальність за моральні страждання, які сам собі завдав.

Стверджує, що відповідач жодним чином не порушив прав позивача, і тому не може бути відповідальним за його моральні страждання.

29 червня 2021 року позивач подав відповідь на відзив, у якому зазначив, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Вважає, що запис, внесений в трудову книжку, є основним та має пріоритет над підробкою, надісланою до суду у вигляді наказу т.в.о. начальника ЦТУКБ від 04 серпня 2020 року № 25/2-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Внаслідок відсутності укладеного з ним, як т.в.о. ЦТУКБ, контракту, а також нерозповсюдження на установу норм оплати праці керівника підприємства, передбачених постановлю Кабінету Міністрів України від 19.05.1999 року № 859 « Про умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, та об`єднаний державних підприємств, що належать до сфери управління Міноборони», затвердженою наказом Міноборони від 25.03.2019 року № 124, посадові оклади, надбавки, доплати та інші виплати тимчасово виконуючим обов`язки начальника ЦТУКБ встановлювались самостійно.

Відповідно до проміжного аудиторського звіту про результати позапланового аудиту відповідності та фінансово- господарської діяльності ЦТУКБ за період з 01 січня 2017 року по 31 березня 2020 року від 15 липня 2020 року № 234/40/6/17, в якому вивчалося питання законності та достовірності витрат на оплату праці, порушень закону не виявлено.

Заходів кримінального або цивільно-господарського реагування щодо незаконності нарахування заробітної плати не вживалося.

Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

За ініціативою суду справа була призначена до розгляду з викликом сторін.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував.

В подальшому, після надання пояснень у справі та оголошеної перерви, представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Виходячи з цього та вимог ч.1 ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу в його відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата працівникам виплачується у строки,передбачені колективним договором,але не рідше двох разів на місяць.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Отже, законодавство України прямо покладає на власника обов`язок повного розрахунку з працівником з виплатою йому всіх сум, що йому належать, в день звільнення.

Судом встановлено, що відповідно до наказу №65 від 21 жовтня 2019 року позивач був зарахований на посаду начальника відділу капітального будівництва (заступника головного інженера) Центрального територіального будівельного управління капітального будівництва.

Наказом Міністерства оборони України № 59-ДП від 22 жовтня 2019 року на нього було покладено тимчасове виконання обов`язків начальника Центрального територіального будівельного управління капітального будівництва.

Наказом Міністерства оборони України № 27-ДП від 16 липня 2020 року позивач був увільнений від виконання обов`язків начальника управління та повернутий до виконання обов`язків за основною посадою.

Наказом №25/2-к/тр від 04 серпня 2020 року позивач був звільнений з займаної посади за ст.38 КЗпП України.

Судом встановлено та не спростовано представником відповідача, розрахунок з позивачем у день звільнення проведений не був.

З довідки за №303/38/1/62Д від 17 липня 2020 року вбачається, що станом на день звільнення позивачу не була виплачена заробітна плата за липень 2020 року в розмірі 9 937, 50 гр.

Крім того, на момент звільнення нарахована сума компенсації за невикористану відпустку в розмірі 44 257, 28 гр. та 45 712, 50 гр. матеріальної допомоги на оздоровлення.

/ а.с.9; 22 - 25; 46 - 47; 144 /

З матеріалів справи вбачається, що оплата праці працівників управління здійснювалася на підставі Положення про оплату праці керівників, фахівців та інших працівників, затвердженого 01 листопада 2019 року позивачем, як т.в.о. начальника управління.

Таке право керівнику управління надано п.7.4.4 Положення про Центральне територіальне управління капітального будівництва, затвердженого наказом Міністра оборони України № 453 від 25 липня 2006 року.

Відповідно до п.3.1 Положення заробітна плата виплачується не пізніше 18 та 3 числа кожного наступного за звітним місяці.

В свою чергу Штатними розкладами, затвердженими 10 липня 2014 року та 31 травня 2018 року визначено, що розмір утримання начальника управління визначається контрактом.

Сторони в судовому засіданні підтвердили і це ж підтверджується матеріалами справи, контракт з позивачем не укладався, а в наказі Міністерства оборони України при покладенні на нього виконання обов`язків начальника управління розмір його заробітку не визначався.

/ а.с.131 - 143; 151 - 161 /

Тобто, на час виконання позивачем обов`язків начальника управління оплата праці здійснювалася на підставі затвердженого ним Положення.

Відповідно до ст.74 КЗпП України та Закону України « Про відпустки» гомадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно з ч.1 ст.83 КЗпП України та ст.24 Закону України « Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував, що розрахунок з позивачем у день звільнення проведений не був, а тому суд приходить до висновку про стягнення на користь позивача заборгованої суми заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку в розмірі відповідно 9 937, 50 гр. та 44 257, 28 гр.

Що стосується матеріальної допомоги на оздоровлення, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.1.1 Положення виплата на оздоровлення виплачується один раз на рік при наданні чергової відпустки.

З урахуванням цього, стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із звільненням, підстави для стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення відсутні.

Крім того, відповідно до ст.38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір.

При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України.

Це відповідає позиції Верховного суду України, висловленій у постанові №6-34цс13 від 22 травня 2013 року.

З копії заяви позивача на звільнення від 28 липня 2020 року,зареєстрованої відповідачем, вбачається, що останній просив звільнити його з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України - в зв`язку з невиконанням законодавства про працю.

Наказом №25/2-к/тр від 04 серпня 2020 року позивач був звільнений з займаної посади за ст.38 КЗпП України.

В свою чергу, в копії трудової книжки позивача зазначена підстава звільнення - ч.3 ст.38 КЗпП України і вказаний запис завірений т.в.о. начальника управління.

В той же час, номер наказу про звільнення зазначений №37 від 05.09.2020 року, тобто через місяць після фактичного видання наказу.

Позивач у судовому засіданні зазначив, що він ознайомлювався з іншим наказом про звільнення, який не відповідає наданому відповідачем до суду.

Суд враховує, що відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно до п.2.3 та 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Заперечуючи зміст наказу про підстави звільнення, позивач, звернувшись до суду, його законність не оскаржує.

Відповідно до ст.44 КЗпП при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю,колективного чи трудового договору/ст.ст.38 та 39 КЗпП України/,працівникові виплачується вихідна допомога в розмірі,не менше тримісячного середнього заробітку.

Враховуючи зміст наказу про звільнення позивача, який ним не оспорюється, строки виплати заробітної плати в управлінні, встановлені Положенням, затвердженим позивачем, як керівником, визначені ст.44 КЗпП України підстави для стягнення на користь позивача вихідної допомоги відсутні.

Суд при цьому враховує, що з точки зору позиції Верховного Суду України для визначення правової підстави розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукав працівника припинити трудові відносини з відповідачем, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та його істотність.

Однак, враховуючи зазначені в наказі підстави для звільнення позивача в сукупності з відсутністю порушень щодо нього законодавства про працю на момент звільнення, дату для виплати заробітної плати за липень 2020 року напередодні звільнення позивача - 03 серпня 2020 року, відсутністю між сторонами спору про підставу звільнення позивача з роботи в даному провадженні, у суду відсутні підстави погоджуватися з твердженнями позивача та стягнення на кго користь вихідної допомоги в порядку ст.44 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах.

Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані.

Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язку працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Суд враховує, що позивач звільнений з роботи наказом від 04 серпня 2020 року, до суду з позовом звернувся в квітні 2021 року, тобто через 8 місяців після звільнення, за відсутності будь-яких перешкод для цього.

На момент звільнення відповідач заборгував позивачу 9 937, 00 гр. заробітної плати.

Виходячи з викладеного вище аналізу, розміру невиплаченої позивачу заробітної плати, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, враховуючи принцип справедливості та співмірності, дії кожної із сторін, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі заборгованої суми заробітної плати.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом даної норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 3.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Обгрунтовуючи завдання йому моральної шкоди позивач посилався, тому числі, на те, що він позбавлений засобів до існування, не може утримувати свою сім`ю, оскільки заробітна плата є його єдиним засобом до існування.

В свою чергу, виходячи з розміру заборгованої заробітної плати на момент звільнення, а не розміру, нарахованого позивачем при звільненні, тривалість часу з моменту звільнення та звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, з урахуванням принципів розумності, справедливості та співмірності, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині в розмірі 1 000, 00 гр.

Виходячи з обставин справи, суд критично відноситься до приведених позивачем критеріїв моральної шкоди,які будь-яким чином не підтверджені.

Крім того, на думку суду, невиплата заробітної плати в сумі 9 937, 50 гр. не здатна привести до приведених у позові обгрунтувань моральної шкоди.

Щодо стягнення 3 312, 50 гр. доплати за складність та напруженість у роботі, така сума позивачу при звільненні для виплати не нараховувалася, довідка про заборгованість формувалася та підписувалася самим позивачем перед звільненням, а тому відсутні підстави для її стягнення.

Щодо заперечень представника відповідача, викладених у відзиві та представником у судовому засіданні, суд виходить з наступного.

Сторони в судовому засіданні не заперечували, що посадовий оклад позивачу при покладенні на нього обов`язків начальника управління не встановлювався.

Право позивача, як керівника, затверджувати Положення про оплату праці керівників, фахівців та інших працівників управління, передбачено Положенням про Центральне територіальне управління капітального будівництва, затвердженим наказом Міністра оборони України № 453 від 25 липня 2006 року.

Дане Положення є діючим і не скасовувалося.

Заперечуючи розмір посадового окладу позивача представник відповідача будь-яких доказів іншого розміру його заробітку не надав.

В Штатних розкладах, в яких відображаються розміри посадових окладів в управлінні, розмір заробітної плати керівника зазначено як »утримується згідно з контрактом».

При цьому сторони в судовому засіданні не заперечували, що контракт з позивачем не укладався.

Наказом № 11 від 01 квітня 2020 року розмір посадового окладу позивача, як керівника, встановлений у сумі 30 475, 00 гр.

/ а.с. 171 - 173 /

З урахуванням цього заперечення представника відповідача не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до ч. ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням цього, розміру задоволених вимог позивача, з відповідача на його користь підлягає стягненню 757. 58 гр. судового збору.

Керуючись с.ст. 38, 44, 94, 115, 116, 117, 237-1 КЗ України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 263 - 266, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державної організації Центрального територіального управління капітального будівництва / 03050, м. Київ, вул. Герцена, 35, / на користь ОСОБА_1 / АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 / 9 937, 50 гр. заробітної плати, 44 257, 28 гр. компенсації за невикористану щорічну відпустку, 1 000, 00 гр. моральної шкоди та 9 937, 50 гр. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Державної організації Центрального територіального управління капітального будівництва / 03050, м. Київ, вул. Герцена, 35, / на користь ОСОБА_1 / АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 / 757, 58 гр. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14 лютого 2022 року.

Суддя Л.А. Шереметьєва