КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 369/7819/20 Апеляційне провадження № 22-ц/824/1720/2022Головуючий у суді першої інстанції - Дубас Т.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2022 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Верланов С.М.,

секретар Ющенко Я.М.,

за участю:

представника відповідача Степанюка Є.В. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Рижим Сергієм Володимировичем, який діє на підставі договору, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2021 року та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Степанюком Євгенієм Володимировичем, який діє на підставі договору, на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 серпня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стегостенко Наталя Борисівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , згідно з яким, враховуючи заяву про зміну позовних вимог, просила суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер :04:001:5152, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б. за № 555;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 14.06.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б. за реєстровим номером № 555, відповідно до умов якого позивач, як продавець, продав (передав у власність), а відповідач, як покупець, купив (прийняв у власність) земельну ділянку площею 1,7935 га, кадастровий номер :04:001:5152, що розташована за адресою: Київська обл., Києво-Свтяошинський р-н, с. Софіївська Борщагівка, цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства.

При цьому, до укладення оспорюваного правочину відповідачем були вчинені дії, необхідні для укладення Договору купівлі-продажу, а саме: був замовлений від імені ОСОБА_2 у суб`єкта оціночної діяльності ПП "Світлиця-Нова", Звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки.

Разом з тим, позивач зазначав, що вищевказаний Звіт ним не замовлявся та не оплачувався.

З огляду на вищевикладене, позивач вважає, що зі сторони відповідача при укладенні оспорюваного договору мав місце обман, оскільки відповідач знав про занижену вартість земельної ділянки і про те, що ним не будуть виконані обіцянки щодо виплат позивачу різниці між дійсною/узгодженою вартістю земельної ділянки.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.06.2021 року у задоволенні позову відмовлено (т. 1, а.с. 215-222).

Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.08.2021 року заяву представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Степанюка Є.В. про стягнення витрат на правову допомогу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені у справі № 369/7819/20 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн. 00 коп. У задоволенні іншої частини заяви відмовлено (т. 2, а.с. 26-30).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

При цьому, в обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, що невідповідність фактичним обставинам справи висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, зумовлене неправильним дослідженням та оцінкою доказів, які були надані суду позивачем, що, у свою чергу, призвело до хибного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки (т. 2, а.с. 32-36).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 55 000 грн. 00 коп.

Так, в обгрунтування доводів своєї апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір витрат на професійну правничу допомогу, які позивач повинен відшкодувати відповідачу, оскільки зазначений останнім розмір витрат на професійну правничу допомогу є реальним та обгрунтованим.

При цьому, вказує на неврахування судом першої інстанції того, що позивачем не надано жодного заперечення з приводу зазначеного відповідачем розміру витрат на правничу допомогу (т. 2, а.с. 43-45).

Представник відповідача у судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити. Щодо задоволення апеляційної скарги позивача заперечував, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

Інші учасники справи не з'явилися у судове засідання, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістили.

Враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач був власником земельної ділянки площею 1,7935 га за кадастровим номером :04:001:5152, що розташована за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Софіївська Борщагівка, Софіївсько-Борщагівська сільська рада, цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства, на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 37699826, виданого 19.05.2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Галкіним Є.В. Право власності зареєстроване тим же державним реєстратором 27.05.2015 року за номером запису 9707432, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 24.

05.10.2016 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки за кадастровим номером :04:001:5152, що розташована за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Софіївська Борщагівка, Софіївсько-Борщагівська сільська рада, цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства, реєстровий номер № 2005, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б.

При цьому, відповідно до п.п. 1.1, 1.2 даного попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки сторони домовилися, що зобов'язані в майбутньому укласти та нотаріально посвідчити основний договір 30.11.2017 року на умовах та у порядку, визначеному даним попереднім договором купівлі-продажу земельної ділянки. За домовленістю сторін може бути призначений інший час, дата і місце підписання основного договору.

Разом з тим, 14.06.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір про розірвання попереднього договору, реєстровий номер 2005, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б.

Також, 14.06.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки за кадастровим номером :04:001:5152, реєстровий номер 555, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б., за умовами п. 1.1 якого продавець ОСОБА_2 продає (передає у власність) покупцю ОСОБА_3 , а покупець купує (приймає у власність) належну продавцю на праві приватної власності земельну ділянку площею 1,7935 га, кадастровий номер :04:001:5152, що розташована за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Софіївська Борщагівка, Софіївсько-Борщагівська сільська рада, цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства.

Як передбачено п. 2.1 даного договору, продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчиняється за 548 301,00 грн., які продавець отримав від покупця готівкою до підписання цього договору. На час підписання та нотаріального посвідчення цього договору сторони не мають одна до одної жодних претензій будь-якого фінансового характеру та стверджують факт повного розрахунку за цим договором.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки зі сторони відповідача при укладенні оспорюваного договору мав місце обман, а саме: відповідач знав про занижену вартість земельної ділянки і про те, що ним не будуть виконані обіцянки щодо виплат позивачу різниці між дійсною/узгодженою вартістю земельної ділянки.

Так, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Водночас, положеннями ч. 1 ст. 626, ст. 627 та ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

У свою чергу, як встановлено вимогами ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Отже, для визнання правочину недійсним з підстав, встановлених ст. 230 Цивільного кодексу України необхідно встановити факт введення в оману однією стороною правочину іншу сторону.

Як роз`яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

При цьому, наявність умислу у діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

В свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач, пред`явивши позов про визнання недійсним договору з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, та виклавши при цьому обставини і посилання на наведені правові норми, не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність умислу в діях відповідача щодо введення позивача в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору.

Натомість, досліджуючи оспорюваний договір, колегією суддів встановлено, що при його підписанні позивач підтвердив дійсність намірів при його укладенні (зокрема, ціна продажу земельної ділянки була погоджена сторонами), своє розуміння значення і умов цього правочину та його правові наслідки, а також те, що вказаний правочин не носить характеру фіктивного та удаваного і не є правочином зловмисним.

Так, зокрема, як вже зазначалося вище, у п. 2. 1 договору зазначено, що на час підписання та нотаріального посвідчення цього договору сторони не мають одна до одної жодних претензій будь-якого фінансового характеру та стверджують факт повного розрахунку за цим договором.

Пунктом 5.1 договору сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними та не обмежені в дієздатності; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим; умови цього договору зрозумілі й відповідають дійсній домовленості сторін; цей договір не приховує іншого правочину та спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому; в тексті цього договору зафіксовані всі істотні умови стосовно купівлі-продажу земельної ділянки; цей правочин не є фінансовою операцією з легалізації доходів, одержаних злочинних шляхом або фінансування тероризму; гроші, за які набувається земельна ділянка, не є доходами одержаними внаслідок легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом або фінансування тероризму.

Крім того, п. 7.8 даного договору регламентовано, що до підписання цього договору сторони ознайомилися з повним його текстом. Даний договір купівлі-продажу земельної ділянки містить підписи позивача та відповідача, та належним чином нотаріально посвідчений.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що позивачкою не доведено наявності умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, а також самого факту обману, суд першої інстанції прийшов до цілком обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Щодо доводів апелянта про те, що звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки був замовлений не ним, а відповідачем, слід зазначити, що відповідно до ст. 11 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на законних підставах, а також ті, які замовляють оцінку майна за дорученням зазначених осіб. Замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення його оцінки.

Тобто, відповідно до вказаної норми закону замовником оцінки міг бути тільки позивач, як власник земельної ділянки, який також міг забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до неї, а не відповідач, який не був власником земельної ділянки та не міг забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до неї.

При цьому, будь-яких доказів того, що відповідач замовив оцінку за дорученням та від імені позивача, матеріали справи не містять.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обгрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Вирішуючи апеляційну скаргу відповідача на додаткове рішення суду у даній справі щодо стягнення з позивача на користь відповідача понесених ним витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Так, згідно із ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт.

Крім того, як передбачено ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так як вірно встановлено судом першої інстанції, на підтвердження понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у матеріалах справи наявні договір про надання правової допомоги від 04.09.2018 року, укладений між адвокатом Степанюком Є.В. та Балабон В.О.; акт до договору про надання правової допомоги № 040918-1 від 04.09.2018 року, згідно з яким вартість наданих послуг становить 55 000 грн.; квитанція про сплату відповідачем 55 000 грн. за № 0.0..1 від 24.06.2021 року.

У свою чергу, аналізуючи надані суду апеляційної інстанції докази на підтвердження заявлених розмірів судових витрат, понесених на оплату професійної правничної допомоги, а також враховуючи суб`єктний склад правовідносин, предмет спору, незначну складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість зменшення розміру вищезазначених витрат та стягнення з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення та додаткового рішення - без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Рижим Сергієм Володимировичем, який діє на підставі договору, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2021 року та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Степанюком Євгенієм Володимировичем, який діє на підставі договору, на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 серпня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2021 року та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 серпня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стегостенко Наталя Борисівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 07 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

С.М. Верланов