ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 лютого 2022 року

м. Харків

справа № 643/6214/15-ц

провадження № 22ц/818/989/22

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Жадан А.С.,

імена (найменування) сторін:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі ОСОБА_1 (позивач за зустрічним позовом), Компанія Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Національний Банк України, Державна податкова служба України, приватні нотаріуси Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіна Анжеліка Валеріївна та ОСОБА_2 ,

представник ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року в складі судді Букреєвої І.А.,

у с т а н о в и в:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), в особі свого представника Сафіра Федіра Олеговича звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 18 липня 2005 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № НАЕ2GК01270023, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит в розмірі 35 500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,93 % щомісячно на суму залишку заборгованості та комісії за надання фінансового інструменту у розмірі 0,18 % від суми наданого кредиту щомісячно із остаточною датою повернення кредиту 17 липня 2025 року.

Посилаючись на те, що відповідач свої зобов`язання з повернення кредиту та нарахованих на нього відсотків не виконує, у нього перед банком станом на 13 березня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 30 680,90 доларів США, яка складається із: 28 152,37 доларів США - тіло кредиту; 1 482,60 доларів США - проценти; 191,70 доларів США - комісія; 854,25 доларів США - пеня, яку банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк», Компанії Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ, в якому просив встановити факт нечесної та агресивної підприємницької практики, що здійснювалася АТ КБ «ПриватБанк» при виконанні кредитного договору від 18 липня 2005 року, визнати недійсними положення договору купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги б/н від 19 лютого 2007 року, укладеного між Компанією Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі та банком в частині купівлі (уступки) права вимоги по отриманню процентів та комісій від ОСОБА_1 за кредитним договором та визначити припиненим з 23 травня 2013 року кредитний договір від 18 липня 2005 року, а також стягнути надмірно сплачені кошти за ним у сумі 8 111,33 доларів США, що еквівалентно 210 989,48 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Компанія Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ, якому ПАТ КБ «Приват Банк» передало право вимоги за кредитними договорами, не є резидентом України, не має банківської або іншої ліцензії на здійснення кредитної діяльності на території України, отже не мала права за законодавством України здійснювати операції з обслуговування споживчих кредитів громадян України, а саме нараховувати та стягувати проценти і комісії.

Крім того, його не було повідомлено про зміну кредитора.

Зазначив, що ПАТ КБ «Приват Банк» не мав права отримувати з нього будь-які проценти чи комісії за кредитним договором на користь нового кредитора, починаючи з 01 березня 2007 року (дата фактичної оплати права вимоги).

Відповідно всі платежі, які ПАТ КБ «Приватбанк» та його правонаступник отримував з нього у виді процентів та комісій на користь нового кредитора з 01 березня 2007 року, повинні бути зараховані в погашення основного зобов`язання, оскільки тільки за залишком по тілу кредиту новий кредитор отримав право вимоги.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18 липня 2005 року у розмірі 30 680,90 доларів США. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісних позовних вимог мотивовано тим, що у зв`язку із неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, у нього перед банком утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у заявленому позивачем розмірі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з доведеності первісних позовних вимог АТ КБ «Приват Банк», а також, що посилання ОСОБА_1 на відсутність ліцензії у Компанії Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» для здійснення фінансової діяльності спростовано матеріалами справи та вимогами чинного законодавства. Зокрема, Компанії Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ ліцензії на здійснення банківської діяльності не потрібно, оскільки АТ КБ «Приват Банк», який надавав відповідачу фінансові послуги, має таку ліцензію.

03 грудня 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов банку залишити без задоволення, а його зустрічний позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в пункті 1.1. кредитного договору від 18 липня 2005 № НАЕ2GК01270023 як істотна умова зазначена комісія в розмірі 0,18% від суми наданого кредиту щомісячно в період сплати без визначення обсягу послуг, за які така комісія має бути сплачена. Вважає, що ця комісія є процентами за користування кредитом, які нараховуються на початкову суму кредиту впродовж дії договору, тобто змінною величиною по відношенню до залишку суми заборгованості, що є нікчемною і незаконною умовою кредитного договору від 18 липня 2005 № НАЕ2GК01270023.

Розрахунок заборгованості, текст договору та виписки свідчать про стягнення з нього щомісячно 63,90 доларів США на користь банку за послуги, обсяг яких не визначений договором.

На момент подання позовної заяви банк не був кредитором за кредитним договором від 18 липня 2005 № НАЕ2GК01270023, оскільки договір купівлі-продажу відступлення прав вимоги між АТ КБ «ПриватБанк» і Компанією Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ і ТМФ Трасті Лімітед був укладений 14 квітня 2016 року. Отже не є особою, права якої порушено ОСОБА_1 .

Вказує, що нарахування процентів та комісій за період з 19 лютого 2007 року по 14 квітня 2016 року є безпідставним, що узгоджується з правовою позицією, яка міститься в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2017 року у справі № 523/14156/15-ц.

Зазначає, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову є помилковим, оскільки ні банком, ні новим кредитором його не було повідомлено про те, що новий кредитор не є банківською установою України і не має права отримувати проценти та комісії за надання банківських послуг на території України.

Оскільки Компанія Юкрейн Мортгейдж Лоун Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ не є банківською установою України, що підтверджується матеріалами справи, судом першої інстанції також безпідставно відмовлено у задоволенні зустрічного позову в частині визнання недійсними положень договору купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги від 19 лютого 2007 року.

Оскільки він в повному обсязі виконав зобов`язання за кредитним договором від 18 липня 2005 № НАЕ2GК01270023 перед Компанією ОСОБА_4 № 1 ПІ-ЕЛ-СІ, вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для припинення з 23 травня 2013 року кредитного договору також є помилковим. При цьому переплата, яка була отримана банком з 23 травня 2013 року, становить 8 111,33 доларів США.

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Постановою Харківського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що з 01 березня 2007 року по 14 квітня 2016 року право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 липня 2005 року не належало позивачу в силу його переходу від банку до Компанії Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ на підставі укладеного між ними договору відступлення прав вимоги, а тому у цей період у позивача не було підстав для нарахування відсотків та пені за кредитним договором. Наданий позивачем розрахунок не підтверджує наявність у відповідача заборгованості, оскільки заборгованість за кредитним договором нарахована станом на квітень 2015 року, у період коли між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 не існувало цивільно-правових відносин. Розрахунок заборгованості є суперечливим і не містить відомостей про розмір заборгованості з урахуванням структури боргу.

Суд апеляційної інстанції відхилив посилання ОСОБА_1 про те, що на час звернення АТ КБ «Приват Банк» до суду у позивача не було права вимоги за кредитними зобов`язаннями, оскільки під час розгляду справи 14 квітня 2016 року банк таке право повернув. Отже на час ухвалення оскаржуваного рішення саме АТ КБ «Приват Банк» був належним позивачем у справі. Оскільки договір від 19 лютого 2007 року на час ухвалення рішення суду першої інстанції припинив дію, вимога ОСОБА_1 про визнання недійсним цього договору в частині купівлі права вимоги по отриманню процентів та комісій та стягнення комісій і страхових платежів на користь емітента задоволенню не підлягає. Вважав, що не підлягають задоволенню і вимоги зустрічної позовної заяви про встановленню факту нечесної та агресивної підприємницької практики відносно ОСОБА_1 при виконанні кредитного договору, оскільки такий факт не доведено під час розгляду справи.

Постановою Верховного Суду від 02 червня 2021 року постанову Харківського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року в частині вирішення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не обґрунтував належним чином своїх висновків та не спростував доводів заявника по суті заявлених ним вимог, не встановив повністю фактичних обставин справи, від яких залежить правильне її вирішення, не перевірив доводів апеляційної скарги та не дослідив наданих сторонами доказів, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк».

У справі, яка переглядається, апеляційний суд не дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує й оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

За правилами частини першої статті 417 ЦПК України висновки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимога закону рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що 18 липня 2005 року між Закритим акціонерним Товариством комерційного банку «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № НАЕ2GК01270023, за умовами якого банк надав позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк до 17 липня 2025 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 41 328,03 доларів США на такі цілі: 35 500 США - на придбання квартири; 5 828,03 доларів США - на оплату страхових платежів. Процентна ставка за кредитом становить 0,93% на місяць (а. с. 9-10, т. 1).

19 лютого 2007 року між банком та Компанією «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» укладено договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги щодо кредитного договору від 18 липня 2005 року, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 (а. с. 188-206, т. 1).

14 квітня 2016 року між Компанією «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» та банком укладено договір викупу (відступлення) прав вимоги щодо кредитного договору від 18 липня 2005 року, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 (а. с. 230-250, т. 3).

29 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис, яким звернуто стягнення на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , в рахунок задоволення вимог АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 166 872,80 доларів США, із яких: 28 152,37 доларів США - тіло кредиту; 14 8275,50 доларів США - відсотки; 2 939,40 доларів США - комісія; 120 905,53 доларів США - пеня.

Звертаючись до суду із цим позовом, банк посилався на те, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, у зв`язку із чим станом на 13 березня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 30 680,90 доларів США, яка складається із: 28 152,37 доларів США - тіло кредиту; 1 482,60 доларів США - проценти; 191,70 доларів США - комісія; 854,25 доларів США - пеня.

Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно зі статтею 1050 ЦК України, якщо договором позики встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до вимог статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610, частини першої статті 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У зв`язку з порушенням боржником виконання зобов`язання за кредитним договором, в силу вимог статті 1050 ЦК України, банк не позбавлений можливості реалізувати своє право на дострокове повернення кредиту безпосередньо в судовому порядку шляхом подання відповідного позову.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина 2 статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України).

Встановлено, що факт отримання коштів ОСОБА_1 не оспорювався, кредитний договір ним частково виконувався (частина перша статті 82 ЦПК України), а згідно зі статтею 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно з додатком № 1 до договору викупу (відступлення) прав вимоги, укладеного 19 лютого 2007 року між банком та Компанією «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» щодо кредитного договору від 18 липня 2005 року, залишок заборгованості за тілом кредиту у межах сум, право вимоги за якими було передано банку від Компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» склав суму в розмірі 30 489,20 доларів США, яка складається із: 28 152,37 доларів США - тіло кредиту; 1 482,60 доларів США - проценти; 854,25 доларів США - пеня, який відповідачем не спростовано.

Але, 14 квітня 2016 року Компанією «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» відступлено на користь покупця АТ КБ «ПриватБанк» право вимоги за кредитним договором, що підтверджується договором викупу (відступлення) прав вимоги щодо кредитного договору від 18 липня 2005 року, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 . Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк» знов набуло право вимоги за вказаним кредитним договором.

Матеріали справи не містять доказів про повернення відповідачем грошових коштів за кредитним договором у розмірі та на умовах, визначених цим договором, ні первісному, ні новому кредитору, що тягне за собою нарахування процентів за користування кредитними коштами, а також штрафні санкції за порушення строків здійснення платежів на погашення кредиту відповідно до умов кредитного договору.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Такі кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (стаття 524 ЦК України).

Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Таким чином, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

Саме такий висновок міститься в постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/14614/14-ц (провадження № 61-11414св21).

Щодо стягнення комісії.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що:

«надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору № PLRPGK від 28 травня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року».

Вирішуючи спір в частині стягнення комісії в розмірі 191,70 доларів США, суд першої інстанції не врахував, що умова про встановлення комісії є нікчемною та зробив неправильний висновок про задоволення позову в цій частині.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення спору про стягнення заборгованості за кредитним договором з ухваленням в цій частині нової постанови про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18 липня 2005 року у розмірі 30 489,20 доларів США, як складається із: 28 152,37 доларів США - тіло кредиту; 1 482,60 доларів США - проценти; 854,25 доларів США - пеня.

Доводи апеляційної скарги про те, що банк не є особою, права якої порушено ОСОБА_1 , є безпідставними, оскільки 10 березня 2010 року Компанія «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» довіреністю уповноважила АТ КБ «ПриватБанк» на представництво інтересів компанії в загальних та спеціалізованих судах окремих судових юрисдикцій всіх інстанцій.

Відповідно до умов довіреності Компанія «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» уповноважила АТ КБ «ПриватБанк» представляти її інтереси в будь-яких і всіх судах, що стосуються будь-яких кредитів, де емітент володіє (як особа, якій були відступлені права або іншим чином правами вимоги кредитора за кредитними договорами; підписувати, вручати, укладати, визнавати, подавати або оформляти будь-які і всі вимоги, користуватись будь-якими та всіма правами позивача.

Вказані обставини встановлені ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року.

За правилами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не становлено законом.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав для задоволення зустрічного позову не можуть бути прийняті до уваги, оскільки постановою Верховного Суду від 02 червня 2021 року постанову Харківського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року, якою рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено, в цій частині залишено без змін.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (частина 1, пункт 2 частини 3 статті 133 ЦПК України).

За правилами частин 1, 6 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом міністрів України.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладання судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. В такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат(частина десята статті 141 ЦПК України).

Судові витрати, понесені позивачем, документально підтверджуються: за подачу позовної заяви в розмірі 3654 грн, за подачу касаційної скарги в розмірі 7308,00 грн (т. 1, а. с. 17, т. 3 а. с. 90).

ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплачено 5 481,00 грн (в частині оскарження позову АТ КБ «ПриватБанк» та 3 840,00 грн (в частині оскарження зустрічного позову).

Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме - на 99,38%, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 10894,04 грн.

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь підлягає стягненню 33,98 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Таким чином, ОСОБА_1 , на якого покладається більша сума судових витрат, має бути відшкодована АТ КБ «ПриватБанк» різниця між зазначеними сумами, що становить 10 860,06 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 4, 376 ч. 1 п. 4, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року скасувати в частині вирішення спору про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалити в цій частині нову постанову.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18 липня 2005 року в загальному розмірі 30 489,20 доларів США (тридцять тисяч чотириста вісімдесят дев`ять доларів США 20 центів).

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», в іншій частині залишити без задоволення.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 10 860,06 грн (десять тисяч вісімсот шістдесят грн 06 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 14 лютого 2022 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді О.В.Тичкова

О.В.Маміна