КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №939/1369/20 Головуючий у І інстанції Міланіч А.М.
Провадження №22-ц/824/110/2022 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 17 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Клавдієво-Тарасівської селищної ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_2 , третя особа: Немішаївська селищна рада Бучанського району Київської області, про визнання рішень незаконними, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2020 року позивач пред`явив в суді названий позов посилаючись на те, що на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку, зареєстрованих 14 грудня 2012 року, його матері - ОСОБА_3 належала земельна ділянка площею 0,15 га, кадастровий номер :02:038:0041, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельна ділянка площею 0,0447 га, кадастровий номер :02:038:0040, надана для ведення селянського господарства, які розташовані в АДРЕСА_1 .

У вересні 2017 року відповідач ОСОБА_2 , який є чоловіком ОСОБА_4 власниці земельної ділянки площею 0,15 га, що межує із земельною ділянкою ОСОБА_3 , зруйнував огорожу обох земельних ділянок матері позивача та встановив свій паркан і навіс, змістивши ці межі вглиб земельних ділянок ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 в 2018 році позивачу, який є її спадкоємцем, стало відомо, що за рішенням виконкому Клавдієво-Тарасівської селищної ради від 25 березня 1997 року ОСОБА_2 надана земельна ділянка площею 900 кв. м по АДРЕСА_2 . Рішенням цієї ж ради від 13 вересня 1999 року відповідачу також була виділена земельна ділянка площею 450 кв.м для обслуговування будинку по АДРЕСА_3 .

Вважав вказане рішення селищної ради від 13 вересня 1999 року винесеним неправомірно, оскільки з даного рішення не вбачається якими нормами чинного законодавства керувалась рада при прийнятті цього рішення, в акті про відведення в натурі земельної ділянки та у свідоцтві про забудову не вказані межі садибної ділянки та суміжні землекористувачі, будівельний паспорт виготовлений з порушенням чинного законодавства.

Рішенням Клавдієво-Тарасівської селищної ради від 22 жовтня 2010 року ОСОБА_2 була передана у власність земельна ділянка в АДРЕСА_3 площею 1350 кв.м. Дане рішення також вважав прийнятим з порушенням земельного законодавства, оскільки до заяви відповідачем не були надані графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки, частина земельної ділянки площею 900 кв.м була надана відповідачу для будівництва житлового будинку та її приватизація мала вирішуватись в іншому порядку.

Рішенням Клавдієво-Тарасівської селищної ради від 28 квітня 2011 року внесено зміни до вказаного рішення ради від 22 жовтня 2010 року щодо зміни площі земельної ділянки, наданої у приватну власність ОСОБА_2 , замість площі 0,1350 га вирішено рахувати площу 0,1424 га.

Рішенням Клавдієво-Тарасівської селищної ради від 21 червня 2013 року внесено зміни до рішення від 28 квітня 2011 року та надано відповідачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність вказаної земельної ділянки площею 0,1424 га.

При прийнятті вказаних рішень селищною радою не було враховано, що ОСОБА_2 не звертався до ради з клопотанням про одержання у власність земельної ділянки площею 524 кв.м, не надав для цього відповідні графічні матеріали та погодження ОСОБА_3 , не перевірено чи не знаходяться в межах запланованої до відведення відповідачу земельної ділянки, земельні ділянки, які перебувають у власності чи в користуванні інших осіб.

Просив суд визнати недійсними рішення 8-ї сесії 23-го скликання Клавдієво-Тарасівської селищної ради Бородянського району Київської області № 55 від 13 вересня 1999 року про виділення відповідачу ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 450 кв.м. для обслуговування будинку по АДРЕСА_3 ; рішення 33-ї сесії 5-го скликання Клавдієво-Тарасівської селищної ради від 22 жовтня 2010 року про передачу відповідачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_3 , площею 1350 кв.м.; рішення 5-ї сесії 6-го скликання Клавдієво-Тарасівської селищної ради від 28 квітня 2011 року № 147, яким внесені зміни до цього рішення щодо зміни площі зазначеної земельної ділянки, та надано дозвіл на виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку; рішення 24-ї сесії 6-го скликання Клавдієво-Тарасівської селищної ради від 21 червня 2013 року № 1173, яким надано дозвіл відповідачу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, площею 0,1424 га в АДРЕСА_3 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; зобов`язати відповідача ОСОБА_2 не чинити йому /позивачу/ перешкоди в користуванні земельною ділянкою, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:038:0041, площею 0,15 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельною ділянкою за цією ж адресою, кадастровий номер :02:038:0040, площею 0,0447 га, з цільовим призначенням для ведення ОСГ.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 17 травня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, що призвело до ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд не звернув уваги на порушення Клавдієво-Тарасівською селищною радою Бородянського району Київської області норм земельного законодавства при прийнятті оспорюваних позивачем рішень, а відповідач ОСОБА_2 , користуючись цими рішеннями, всупереч вимогам ст. 125 ЗК України, згідно якої право власності та користування виникає з моменту державної реєстрації цих прав, використовує ділянку землі, місцезнаходження якої він встановив на власний розсуд, порушуючи право власності позивача на землю.

Суд вважав, що той факт, що відповідач самовільно зайняв частину земельних ділянок позивача, змістивши паркан, що був встановлений на межі їх земельних ділянок не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні та суперечать зібраним по справі доказам, жодних доказів щодо перенесення відповідачем паркану та зміщення межі земельної ділянки позивача суду не надано, в той час, як згідно висновку земельно-технічної експертизи від 04 червня 2018 року встановлено відсутність накладення між земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по фактичному користуванню.

Такий висновок суду, на думку апелянта, суперечить висновку земельно-технічної експертизи від 04 червня 2018 року, оскільки в ньому чітко зазначені межі його земельних ділянок, які відображені у державних актах, і межі, які є на час проведення експертизи (і на даний час).

Суд вказував, що згідно висновку земельно-технічної експертизи від 04 червня 2018 року встановлено відсутність накладення між земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по фактичному користуванню.

При цьому суд не врахував пояснення позивача про те, що таке фактичне користування виникло після того як відповідач самовільно захопив частину земельних ділянок позивача та побудував на ній господарські будівлі, що в судовому засіданні підтвердив і відповідач.

Оскільки судом при прийнятті рішення не належним чином оцінені, надані позивачем докази, не враховані повністю вимоги земельного законодавства, вважає, що рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Немішаєвської селищної ради.

Немішаївська селищна рада, як правонаступник Клавдієво-Тарасівської селищної ради, заперечує проти позовних вимог ОСОБА_1 .

У відзиві зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що земельні ділянки сторін були покладені на місцевості в натурі зі зміщенням від вулиці Центральна (раніше Леніна) приблизно на 1,5 сотки, що спричинило накладення земельної ділянки ОСОБА_1 із частиною суміжною земельної ділянки ОСОБА_2 площею 0,1424 га по АДРЕСА_3 , а також із земельними ділянками суміжних землевласників гр. ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_6 . Внаслідок чого, відповідач ОСОБА_2 позбавлений можливості реалізувати право на приватизацію земельної ділянки наданої йому раніше у користування. Згідно висновку експертизи Українського незалежного інституту судових експертиз від 04.06.2018 року №37/04-2018, по фактичному користуванню земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_2 накладення відсутнє. Дане накладення підлягає виправленню без скасування рішень селищної ради (які були прийняті у відповідності до чинного законодавства) шляхом розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості, так як погодили сторони та внесення відповідних відомостей (змін) до Державного земельного реєстру.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 . Зазначає, що в обґрунтування своїх вимог позивач (апелянт) посилався на те, що ОСОБА_2 земельну ділянку площею 524 кв.м було передано у власність з порушенням порядку її надання, на підставі заяви без надання відповідних графічних матеріалів та за відсутності погодження ОСОБА_3 , яка вже володіла частиною цієї земельної ділянки, при цьому, безпідставно наголошувалося, що ОСОБА_2 самовільно зайняв цю ділянку, змістивши паркан, що був встановлений на межі їх земельних ділянок.

Однак ці доводи не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та суперечать зібраним по справі доказам, жодних доказів щодо перенесення ОСОБА_2 паркану та зміщення межі земельної ділянки позивача (апелянта) суду не надано, в той час, як згідно висновку земельно-технічної експертизи від 04 червня 2018 року (а.с. 130-138) встановлено відсутність накладення між земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по фактичному користуванню.

Крім того у висновку земельно-технічної експертизи від 04 червня 2018 року зазначено, що координати фактичних меж земельних ділянок, що належать ОСОБА_3 відповідно до державних актів серії ЯЙ №348285, ЯЙ №348284 кадастрові номери :02:038:0040, :02:038:0041, площами 0,15 га 0,0447 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, для ведення селянського господарства, що розташовані в АДРЕСА_1 не відповідають координатам технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки.

Таким чином вищевказані державні акти видані ОСОБА_3 на підставі технічної документації, яка містить помилки в координатах поворотних точок, інформація про які зареєстрована в Державному земельному кадастрі, внаслідок чого відповідач позбавлений можливості реалізувати своє право на приватизацію земельної ділянки наданої йому раніше у користування.

В судовому засіданні при розгляді справи по суті позивач (апелянт) пояснив та не заперечував, що він при розробці технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_3 зробив відступ на два метри для розміщення там магазину.

Отже, в технічній документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_3 допущено помилки, викликані діями самого позивача (апелянта), а саме відступом під магазин на два метри від координат фактичних меж земельних ділянок які належали ОСОБА_3 , у зв`язку із чим координати фактичних меж земельних ділянок, що належать апелянту не збігаються з координатами технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки.

Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Башинська О.П. підтримали апеляційну скаргу. ОСОБА_1 пояснив, що спір виник щодо користування земельною ділянкою площею 73 кв.м, яка за документами належить позивачу, а фактично нею користується відповідач. Відповідач не має правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, однак обґрунтовує своє право на користування оскаржуваними рішеннями селищної ради. Саме тому позивач оскаржує ці рішення.

ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Наголошував на тому, що в технічній документації із землеустрою на земельну ділянку позивача допущені помилки, внаслідок чого за цією документацію земельна ділянка позивача накладається на земельну ділянку відповідача. Однак цими земельними ділянками відповідач і попередній землевласник ОСОБА_3 (після смерті якої позивач успадкував земельні ділянки) користувались до отримання ОСОБА_3 державних актів про право власності на земельну ділянку і спорів щодо користування між ними не виникало. Вважає, що саме позивач має внести виправлення у свою технічну документацію із землеустрою, після чого межі земельних ділянок, що визначені у технічній документації будуть відповідати фактичним межам земельних ділянок.

Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з урахуванням наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку, зареєстрованих 8 листопада 2012 року, виданих відповідно до рішення Клавдієво-Тарасівської селищної ради від 11 червня 1998 року, матері позивача ОСОБА_3 належала земельна ділянка площею 0,15 га, кадастровий номер :02:038:0041, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельна ділянка площею 0,0447 га, кадастровий номер :02:038:0040, надана для ведення селянського господарства, що розташовані в АДРЕСА_1 (а.с.17-18).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла і на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 19 травня 2020 року за позивачем ОСОБА_1 , як спадкоємцем майна померлої, було зареєстровано право власності на вказані земельні ділянки (а.с.53,76-79).

За договором від 5 вересня 1960 року відповідачу ОСОБА_2 була надана у безстрокове користування земельна ділянка площею 900 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_2 , а 14 серпня 1973 року за відповідачем зареєстроване право власності на будинковолодіння, що розташоване на вказаній земельній ділянці, але, в зв`язку зі зміною нумерації будинків, під номером АДРЕСА_3 (а.с.41-48,52).

Рішенням виконавчого комітету Клавдієво-Тарасівської селищної ради №22/25 від 25 березня 1997 року ОСОБА_2 передана у приватну власність земельна ділянка площею 900 кв.м для обслуговування вказаного житлового будинку в смт.Клавдієво Бородянського району (а.с.58).

Рішенням Клавдієво-Тарасівської селищної ради від 13 вересня 1999 року ОСОБА_2 на підставі його заяви була додатково виділена земельна ділянка площею 450 кв.м для обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_3 (а.с.59-60).

Рішенням Клавдієво-Тарасівської селищної ради від 22 жовтня 2010 року ОСОБА_2 була передана у власність земельна ділянка в АДРЕСА_3 , загальною площею 1350 кв.м, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.65-69).

Рішенням Клавдієво-Тарасівської селищної ради від 28 квітня 2011 року внесені зміни до вказаного рішення Клавдієво-Тарасівської селищної ради від 22 жовтня 2010 року щодо зміни площі земельної ділянки, наданої у приватну власність ОСОБА_2 в АДРЕСА_3 , вирішено замість площі 0,1350 га рахувати площу 0,1424 га ( а.с.70-71).

Рішенням Клавдієво-Тарасівської селищної ради Бородянського району Київської області №1173 від 21 червня 2013 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,1424 га в АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.73-75).

Відповідно до вказаного рішення була виготовлена технічна документація щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_3 , на території Клавдієво-Тарасівської селищної ради Бородянського району, Київської області, але рішенням державного кадастрового реєстратора Управління Держземагентства у Бородянському районі від 02 квітня 2015 року відповідачу відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з таких підстав: знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Рекомендовано звернутися до організації розробника для виправлення технічної помилки та приведення документації із землеустрою у відповідність до чинного законодавства та вказано про перетин ділянок із земельними ділянками, в тому числі і ділянками позивача з кадастровими номерами :02:038:0041 та :02:038:0040 ( а.с.19).

З висновку земельно-технічної експертизи від 04 червня 2018 року вбачається, що координати фактичних меж земельних ділянок, що належать ОСОБА_3 відповідно до державних актів серії ЯЙ №348285, ЯЙ №348284 кадастрові номери :02:038:0040, :02:038:0041, площами 0,15 га, 0,0447 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, для ведення селянського господарства, що розташовані в АДРЕСА_1 не відповідають координатам технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки. Має місце факт накладення меж зазначених земельних ділянок ОСОБА_3 за координатами технічних документацій із координатами проекту землеустрою земельних ділянок, що відводиться у власність ОСОБА_2 в АДРЕСА_3 . Також встановлено, що по фактичному користуванню між земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 накладання відсутнє (а.с.130-138).

В обґрунтування своїх вимог позивач ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачу ОСОБА_2 земельну ділянку площею 524 кв.м було передано у власність з порушенням порядку її надання, на підставі заяви без надання відповідних графічних матеріалів та за відсутності погодження ОСОБА_3 , яка вже володіла частиною цієї земельної ділянки, відповідач самовільно зайняв цю ділянку, змістивши паркан, що був встановлений на межі їх земельних ділянок.

Однак, дані обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та суперечать зібраним по справі доказам, жодних доказів щодо перенесення відповідачем паркану та зміщення межі земельної ділянки позивача суду не надано, в той час, як згідно висновку земельно-технічної експертизи від 04 червня 2018 року встановлено відсутність накладення між земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по фактичному користуванню.

Та обставина, що при проведенні даної експертизи було виявлено зміщення меж земельних ділянок сторін у бік земельної ділянки ОСОБА_2 , що перебуває у його фактичному користуванні, не свідчить про порушення меж землекористування позивача, оскільки, як вбачається з вказаного висновку, та що визнав сам позивач в судовому засіданні, фактичні межі його земельної ділянки не відповідають межам згідно його правоустановлюючих документів, координати меж ділянки, яка відображена в його державному акті на право власності на земельну ділянку, зміщені в бік земельної ділянки як відповідача, так і інших суміжних землекористувачів, внаслідок чого частина земельної ділянки, що перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_1 , не включена до площі земельної ділянки, на яку було виготовлено технічну документацію із землеустрою та отримано державні акти.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладене, так як суду не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушення відповідачами прав чи охоронюваних законом інтересів позивача ОСОБА_1 , то підстав для визнання незаконними оспорюваних рішень та зобов`язання відповідача не чинити перешкод позивачу у користуванні земельними ділянками, суд не вбачав, а тому в позові ОСОБА_1 відмовив.

Колегія суддів погоджується не у повній мірі погоджується із такими висновками суду виходячи з такого.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. (аналогічна норма права закріплена статтею 20 Господарського кодексу України).

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

За змістом статті 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

У статті 91 ЗК України передбачено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (статті 391 ЦК України).

Згідно зі статтею 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку.

Відповідно до частини другої, третьої цієї ж статті землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно до вимог частини першої статті 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Статтею 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частини першої статті 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Аналіз положень указаних норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права.

Предметом позову у цій справі є вимога про визнання недійсним та скасування рішень Клавдієво-Тарасівської селищної ради, яким відповідачу виділялись земельні ділянки у користування і надався дозвіл на розробку проекту землеустрою і усунення перешкод у користуванні земельними ділянками.

Тобто позивач, як власник земельної ділянки, право на користування якою порушене відповідачем шляхом встановлення на його земельній ділянці огорожі, обрав способом захисту свого порушеного права оскарження рішення селищної ради про надання у користування і у власність відповідачу земельних ділянок. При цьому підставою для оскарження таких рішень позивач зазначав лише процедурні питання. Разом із тим, на підставі оскаржуваних рішень відповідач не реалізував своє право на отримання у власність земельних ділянок, не отримав правовстановлюючі документи на земельні ділянки, отже не є їх власником.

Фактично спір стосується лише порядку користування земельною ділянкою площею 72 кв.м., яка розташована в межах належних позивачу на праві власності земельних ділянок площею 0.15 га з кадастровим номером :02:038:0041 та площею 0,0447 кадастровий номер :02:038:0040..

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Тому визнання недійсними рішень селищної ради не захищає право позивача на користування належною йому земельною ділянкою оскільки самі по собі рішення селищної ради не дають відповідачу ОСОБА_2 права на користування спірною земельною ділянкою. Право власності на земельну виникає у громадянина відповідно до ст. 125 ЗК України з моменту державної реєстрації цих прав. На момент виникнення між сторонами спору щодо користування спірною земельною ділянкою у ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку не було. Отже позивач ОСОБА_1 , як власник земельної ділянки, може ставити питання про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою. І таку вимогу позивач в позові також заявив. Разом із тим, позивач у своєму позові не зазначив у який спосіб відповідач має усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, отже ця позовна вимога також не може бути задоволена судом, оскільки само по собі зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні майном без зазначення способу усунення цих перешкод не вирішує спір по суті.

За таких обставин, оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог і не звернув уваги на обраний позивачем неефективний спосіб захисту, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні в частині підстав для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції зміні в частині мотивів для відмови в задоволенні позову, таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити, виклавши мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 17 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Клавдієво-Тарасівської селищної ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_2 , третя особа: Немішаївська селищна рада Бучанського району Київської області, про визнання рішень незаконними, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою змінити, виклавши мотивувальну частину рішення суду в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач

Судді: