ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» лютого 2022 року

м. Харків

справа № 636/890/21

провадження № 22ц/818/1670/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А. В., Маміної О. В.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 07 вересня 2021 року в складі судді Гуменного З.І.

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 09 червня 2004 року по 30 листопада 2020 року працювала у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж».

Вказала, що на день її звільнення 30 листопада 2020 року відповідачем нарахована, але не виплачена заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку в розмірі 53 809,37 грн. Отже, вона має право на стягнення середнього заробітку за час затримки виплати сум, що підлягали виплаті при звільненні за період з 30 листопада 2020 року до дня звернення до суду, який її за розрахунком становить 66 943,50 грн, виходячи з середньоденної заробітної плати 1029,90 грн та 65 робочих днів прострочення.

Крім того, невиплата належних їй коштів при звільненні спричинила моральні страждання. Вона не мала змоги забезпечувати дитину, вимушена була брати кредит, у неї утворилась заборгованість з оплати комунальних послуг. Дії відповідача потягли за собою зневіру у суспільних цінностях, доброчесності роботодавця та спричинили депресивний стан. У зв`язку з чим, вона оцінює розмір завданої їй немайнової шкоди у 20 000,00 грн.

Просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» на її користь заборгованість зі сплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 53 809,37 грн; середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення орієнтовно у розмірі 66 943,50 грн; 20 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та судові витрати у розмірі 1816,00 грн.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 07 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 84 451,80 грн, моральну шкоду - 2000,00 грн та сплачений судовий збір - 1816,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду Товариство з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати частково та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову частково відмовити, а саме: зменшити розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні до одного місячного розміру мінімальної заробітної плати станом на день остаточного розрахунку по заробітній платі з позивачкою, а саме до 6000,00 грн, у стягненні коштів на відшкодування моральної (немайнової) шкоди відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно розрахував середньоденну заробітну плату позивачки, взявши за основу виплати за жовтень та листопад 2020 року замість вересня та жовтня 2020 року, пославшись на норму Порядку обчислення середньої заробітної плати у не чинній редакції. Середньоденна заробітна плата позивачки має становити не 1029,90 грн, а 314,09 грн, період затримки склав 82 робочих дні, тобто максимальна сума середнього заробітку за час затримки виплати сум при звільненні могла б скласти лише 25 755,38 грн. Стягнута судом сума середнього заробітку вдвічі перевищує суму боргу з заробітної плати на момент звільнення. Таке рішення суду не спрямоване на дотримання балансу інтересів сторін. Суд не врахував його докази в обґрунтування клопотання про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку. Обсяги реалізації робіт та послуг на підприємстві значно скоротились, зросли обсяги не платежів від контрагентів, попит на його послуги суттєво зменшився, втрачені замовлення з території Донецької та Луганської областей, економічна ситуація ускладнилась через карантинні обмеження, підприємство вимушено було продати виробничу будівлю, перебуває у складному фінансовому стані. Ці фактори призвели до неможливості своєчасних розрахунків з позивачкою. Позивачка вже через два тижні після звільнення влаштувалась на нову роботу, майнових втрат через затримку розрахунку не понесла. Позивачка не надала докази, які б підтверджували спричинення їй моральної шкоди, арифметично не обґрунтувала розмір відшкодування, та суд також не мотивував рішення в частині обчислення цієї суми. Судовий збір також мав бути стягнутий пропорційно задоволених вимог, а не повністю.

28 грудня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу товариства, в якому вона просила відмовити у її задоволенні та залишити оскаржуване рішення суду без змін. Вказала, що розмір середньоденної заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку судом визначений правильно, виходячи з виплат за жовтень та листопад 2020 року, враховуючи редакцію Порядку № 100, чинну на день її звільнення. Підстав для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку немає. Факт продажу виробничої будівлі відповідачем не підтверджений. Їй дійсно спричинені душевні страждання та моральна шкода.

13 січня 2022 року до суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» надійшли письмові пояснення, в яких він акцентував увагу на тому, що для розрахунку середньоденної заробітної плати мають бути взяті за основу саме виплати за вересень 2020 року та жовтень 2020 року, виходячи з чинної редакції Порядку № 100. Позивачка помилково вважає, що факт продажу ним виробничої будівлі не відповідає дійсності. Доказів на підтвердження спричинення моральної шкоди не наведено. Просив також встановити йому додатковий строк для подання доказів відчуження ним об`єктів нерухомості, адже це питання тільки зараз стало предметом розгляду суду, та позивачка намагається ввести суд в оману.

Разом з тим, враховуючи вимоги статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не бере до уваги докази, подані сторонами разом з відзивом та апеляційну скаргу та поясненнями, оскільки до суду першої інстанції вони не надавались без поважних причин, та факт відчуження підприємством належного йому майна не входить до предмету доказування у справі.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» необхідно задовольнити частково, рішення суду в оскаржуваній частині змінити.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що відповідач на час звільнення позивачки не здійснив з нею остаточний розрахунок, тому зобов`язаний сплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також відшкодувати моральну шкоду, завдану у зв`язку з порушенням прав на оплату праці.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 09 червня 2004 року прийнята на роботу до Відкритого акціонерного товариства «Корпорація «Електропівденатоммонтаж» (нині Товариство з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж») на посаду агента відділу комплектації та забезпечення (а. с. 20-23).

30 листопада 2020 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі статті 38 КЗпП України наказом про припинення трудового договору (контракту) від 30 листопада 2020 року № 88/к (а. с. 23, 27).

З розрахункових листків Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» вбачається, що за вересень 2020 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату у розмірі 6750,00 грн, жовтень 2020 року - 6755,99 грн, у листопаді 2020 року нараховано 53 809,37 грн. Борг на кінець місяця 42 778,45 грн (а. с. 17, 100-101).

За період з 02 грудня 2020 року по 22 лютого 2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» сплачено ОСОБА_1 24 158,13 грн, що підтверджується випискою по рахунку (а. с. 19).

19 лютого 2021 року ОСОБА_1 надіслала на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» з вимогою надання їй копії наказу про звільнення, довідок про належні та виплачені їй сумі, середньомісячну заробітну плату та розмір окладу, яку отримано товариством 22 лютого 2021 року (а. с. 39-40, 45).

30 березня 2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» сплачено ОСОБА_1 42 778,45 грн, що підтверджується випискою по рахунку (а. с. 56).

З 16 грудня 2020 року ОСОБА_1 працевлаштувалась на посаду інспектора до Малинівської селищної ради Чугуївського району Харківської області, її заробіток за грудень 2020 року склав 2471,26 грн, що підтверджується довідкою про заробітну плату від 26 липня 2021 року (а. с. 171).

ОСОБА_1 з 04 січня 2021 року працювала на посаді головного бухгалтера централізованої бухгалтерії у відділі освіти, культури, спорту та молоді Малинівської селищної ради Чугуївського району Харківської області, що підтверджується довідкою від 27 липня 2021 року № 01-18/664 (а. с. 169).

За період з січня 2021 року по червень 2021 року сума доходів ОСОБА_1 склала 99 200,83 грн, що підтверджується довідкою від 27 липня 2021 року № 01-18/659 (а. с. 170).

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 надала копії свідоцтва про шлюб, про народження сина, виписки з рахунків, рахунки на оплату комунальних послуг.

В свою чергу, товариство надало фінансову звітність, листи з вимогами щодо погашення заборгованості, вимоги про сплату боргу (недоїмки), рішення суду про стягнення податкового боргу.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У статті 4 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У пункті 2.2 рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

Установивши під час розгляду справи, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц, провадження № 61-23170сво18.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18.

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судова колегія виходить з наступного.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Водночас, зазначений пункт в редакції Постанови Кабінету Міністрів № 1213 ( 1213-2020-п ) від 09 грудня 2020 року передбачає, що середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати).

Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Матеріали справи свідчать про те, що при звільненні 30 листопада 2020 року ОСОБА_1 не виплачено всіх сум, що належали їй від Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж», тому вона має право на отримання середнього заробітку, що є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника та відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з розміром такого відшкодування, визначеним судом першої інстанції.

Враховуючи, що 30 листопада 2020 року видано наказ про звільнення позивачки, то для розрахунку середньої заробітної плати необхідно взяти два останні місяці перед місяцем звільнення, тобто вересень-жовтень 2020 року.

З розрахункових листків Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» вбачається, що за вересень 2020 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату у розмірі 6750,00 грн, за жовтень 2020 року - 6755,99 грн (а. с. 17, 100-101).

У вересні 2020 року ОСОБА_1 відпрацювала 22 робочих дні, а у жовтні 2020 року 21 робочий день, тобто разом 43 робочих дні. Таким чином, її середньоденна заробітна плата становить 6750,00+6755,99 / 43 дні = 314,09 грн.

Оскільки ОСОБА_1 звільнено з роботи 30 листопада 2020 року, остаточний розрахунок з нею проведено 30 березня 2021 року, то кількість днів затримки розрахунку при звільненні складає 82 робочих дні.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить: 314,09 грн х 82 робочих дні = 25 755,38 грн.

Застосування позивачкою та судом першої інстанції за основу розрахунку середньоденної заробітної плати виплат за жовтень та листопад 2020 року є помилковим, не відповідає вимогам абзацу третього пункту 2 Порядку №100 у редакції на час звернення позивачки до суду, згідно якого середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Посилання ОСОБА_1 на те, що на день її звільнення діяла інша редакція Порядку, не можуть бути взяті до уваги, адже середній заробіток підлягає стягненню за весь період затримки розрахунку.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення суду першої інстанції в цій частині змінити та зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» на користь ОСОБА_1 , з 84 451,80 грн до 25 755,38 грн, зазначивши, що з цієї суми підлягають утриманню відповідні податки та інші обов`язкові платежі.

Підстав для зменшення такої суми, виходячи з критеріїв, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, судова колегія з урахуванням обставин даної справи не вбачає.

Посилання товариства на те, що обсяги реалізації робіт та послуг значно скоротились, зросли обсяги не платежів від контрагентів, попит на його послуги суттєво зменшився, втрачені замовлення з території Донецької та Луганської областей, економічна ситуація ускладнилась через карантинні обмеження, він вимушений був продати виробничу будівлю, перебуває у складному фінансовому стані, що позивачка вже через два тижні після звільнення влаштувалась на нову роботу, майнових втрат через затримку розрахунку не понесла, не свідчать про наявність підстав для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку до 6000,00 грн. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Зазначений вище розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 25 755,38 грн не перевищує розмір не виплаченої позивачці при звільненні заробітної плати та не є непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця.

Доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» щодо безпідставності стягнення з нього відшкодування моральної шкоди на користь позивачки судова колегія відхиляє.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма права містить перелік юридичних фактів, що є підставою виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Кодекс Законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а статтею 237-1 цього Кодексу передбачено право працівника на відшкодування моральної шкоди порядку, визначеному законодавством.

Вирішуючи спір, суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 доведено факт заподіяння їй неправомірними діями відповідача моральної шкоди.

На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані судом першої інстанції у справі докази, колегія суддів дійшла висновку, що підтверджено факт порушення законних прав позивачки на отримання належних їй сум, що призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв`язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої (частина перша та пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, характер майнових втрат, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а тому дійшов обґрунтованого висновку, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 2000,00 грн.

Твердження товариства щодо того, що позивачка арифметично не обґрунтувала розмір відшкодування моральної шкоди, та суд першої інстанції також не мотивував рішення в частині обчислення цієї суми, є безпідставними, оскільки законодавством не передбачено методику визначення розміру відшкодування моральної шкоди, адже немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, переживань особи.

Разом з тим, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи моральну шкоду, завдану порушенням трудових прав, ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.

Подібні за змістом висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах були викладені у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц (провадження № 61-14794св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 401/1813/16-ц (провадження № 61-29744св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19 (провадження № 61-10657св20).

Проте, суд першої інстанції помилково в резолютивній частині рішення не зазначив про те, що зі стягнутої суми відшкодування моральної шкоди підлягають утриманню відповідні податки та інші обов`язкові платежі.

Виходячи з викладеного, апеляційна скарга товариства підлягає частковому задоволенню, рішення суду в оскаржуваній частині щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди зміні зі зменшенням суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» на користь ОСОБА_1 , з 84 451,80 грн до 25 755,38 грн та доповненням, що з вказаної суми середнього заробітку та суми відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн підлягають утриманню відповідні податки та інші обов`язкові платежі.

В іншій оскаржуваній частині підстав для зміни чи скасування рішення суду не вбачається.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції змінено рішення суду першої інстанції, розподіл судових витрат також підлягає зміні.

Оскільки позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково: майнову вимогу на 30,5%, а немайнову на 10%, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позову у розмірі 367,74 грн (908,00*30,5% + 908,00*10%). Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» в оскаржуваній частині рішення суду щодо майнової вимоги позивачки також задоволено частково (100%-30,5%-7,1% не оскаржувалось), тому з ОСОБА_1 на користь товариства підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 849,89 грн (908,00*150%*62,4%).

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» - задовольнити частково.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 07 вересня 2021 року в оскаржуваній частині змінити, зменшивши розмір стягнутого з Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 84 451,80 грн до 25 755,38 грн та сплаченого судового збору з 1816,00 грн до 367,74 грн.

Доповнити абзац другий резолютивної частини рішення після слів «… до 25 755, 38 грн, « … в розмірі 2000,00 грн» наступним: «з утриманням відповідних податків та інших обов`язкових платежів».

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 849,89 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

О. В. Маміна

Повний текст постанови складено 03 лютого 2022 року.