ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 670/898/20

Провадження № 22-ц/4820/51/22

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Чебан О.М.,

учасники справи: прокурор Скрипнюк А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 16 серпня 2021 року (суддя Волкова О.М.) за позовом заступника керівника Городоцької місцевої прокуратури в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Лани Віньковеччини» про визнання недійсним наказу, витребування земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності та права оренди, скасування державної реєстрації земельної ділянки,

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року заступник керівника Городоцької місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Лани Віньковеччини» про визнання недійсним наказу, витребування земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності та права оренди, скасування державної реєстрації земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 17.08.2017 р. № 22-16702-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки площею 2,00 га, кадастровий номер: :03:007:0033, що розташована за межами населених пунктів Зорянської сільської ради Віньковецького району Хмельницької області, та передано її у власність для ведення особистого селянського господарства.

На підставі зазначеного наказу 06.09.2017 року зареєстровано право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку.

Згідно договору купівлі-продажу від 13.12.2017 року ОСОБА_2 продала спірну земельну ділянку ОСОБА_1 , який об`єднав спірну земельну ділянку з іншими земельними ділянками та було створено новий об`єкт речового права - земельну ділянку з кадастровим номером: :03:007:0040 площею 18 га.

11 травня 2019 року право власності на новоутворену земельну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_1 . За договором оренди землі від 05 червня 2019 року ОСОБА_1 передав вказану ділянку в оренду ТОВ «Лани Віньковеччини», речове право якого зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.06.2019 року.

Оспорюваний наказ Держгеокадастру є незаконним, оскільки на час його прийняття ОСОБА_2 використала своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та не могла набути таке право повторно.

Відповідно до наказу Держгеокадастру у Хмельницькій області від 08.11.2016 року №22-29745-СГ ОСОБА_2 у порядку приватизації землі набула право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га (кадастровий номер :02:018:0059 для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Старосинявської селищної ради Хмельницької області. Право власності зареєстроване 29.11.2016 року.

Отже, спірна земельна ділянка вибула з власності держави поза її волею та може бути витребувана у ОСОБА_1 та ТОВ «Лани Віньковеччини», як добросовісних набувачів.

За таких обставин прокурор просив:

визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області № 22-16702-СГ від 17.08.2017 року, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 2 га (кадастровий № :03:007:0033), що знаходиться за межами населених пунктів Зорянської сільської ради Віньковецького району Хмельницької області;

витребувати у ОСОБА_1 та ТОВ «Лани Віньковеччини» на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру Хмельницької області земельну ділянку, загальною площею 2 га, межі, координати та конфігурація якої відповідають земельній ділянці, яка передавалась ОСОБА_2 згідно наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 17.08.2017 року №22-16702-СГ, що розташована за межами населених пунктів Зорянської сільської ради Віньковецького району Хмельницької області;

скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:007:0040, припинивши право власності ОСОБА_1 на цю земельну ділянку;

скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державну реєстрацію права оренди ТОВ «Лани Віньковеччини» на земельну ділянку з кадастровим номером :03:007:0040, припинивши право оренди ТОВ «Лани Віньковеччини» на цю земельну ділянку;

скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:007:0040.

Ухвалою Віньковецького районного суду Хмельницької області від 12 травня 2021 року Городоцьку місцеву прокуратуру замінено на правонаступника Летичівську окружну прокуратуру.

Рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 16 серпня 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсним наказ ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 17.08.2017 № 22-16702-СГ, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер :03:007:0033), що знаходиться за межами населених пунктів Зорянської сільської ради Віньковецького району Хмельницької області.

Витребувано у ОСОБА_1 та ТОВ «Лани Віньковеччини» на користь держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області (земельну ділянку загальною площею 2 га, межі, координати та конфігурація якої відповідають земельній ділянці, яка передавалася ОСОБА_2 згідно наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 17.08.2017 № 22-16702-СГ, що розташована за межами населених пунктів Зорянської сільської ради Віньковецького району Хмельницької області.

Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:007:0040, припинивши право власності ОСОБА_1 на цю земельну ділянку.

Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державну реєстрацію права оренди ТОВ «Лани Віньковеччини» на земельну ділянку з кадастровим номером :03:007:0040, припинивши право оренди ТОВ «Лани Віньковеччини» на цю земельну ділянку.

Скасовано в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:007:0040.

Суд виходив з того, що ОСОБА_2 повторно використала право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, внаслідок чого оспорюваний наказ Держгеокадастру не відповідає вимогам закону. Оскільки спірна земельна ділянка незаконно вибула з володіння держави, то її може бути витребувано у ОСОБА_1 і ТОВ «Ланни Віньковеччини» як добросовісних набувачів зі складу об`єднаної земельної ділянки. Водночас, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно слід скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на новостворену земельну ділянку, а також право оренди новоствореної земельної ділянки за ТОВ «Лани Віньковеччини».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржуваним рішенням його фактично позбавлено права на володіння земельною ділянкою, оскільки про повторне отримання ОСОБА_2 земельної ділянки йому нічого не було відомо. Вказував, що судом першої інстанції не враховано, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :03:007:0033 була об`єднана з іншими земельними ділянками та утворено земельну ділянку з кадастровим номером: :03:007:0040 площею 18 га. Позивачем не вказано в яких координатах, межах та конфігурації має бути повернута спірна земельна ділянка.

Апелянт зазначав, що задоволення позову призвело до втручання у його право на мирне володіння майном, яке він набув у законний спосіб. Судом було порушено приписи статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), оскільки втрата ним земельної ділянки через неналежне виконання державними інституціями своїх повноважень щодо захисту права власності на майно, є грубим та невиправданим втручанням у його право та покладає на нього індивідуальний та надмірний тягар.

У відзиві на апеляційну скаргу Летичівська окружна прокуратура вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлене із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а отже апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

ГУ Держгеокадастру направляючи відзив на апеляційну скаргу, доказів щодо направлення його іншим учасникам по справі не надав, тому апеляційним судом такий відзив не приймається до уваги.

ТОВ «Лани Віньковеччини», ОСОБА_2 не висловили своєї позиції щодо апеляційної скарги.

Апелянт ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду повідомлений належним чином.

Прокурор Скрипнюк А.В. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила її відхилити.

Відповідачі Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, ОСОБА_2 , ТОВ «Лани Віньковеччини» в судове засідання не з`явилися про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що наказом ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 05 вересня 2016 року № 22-22900-СГ надано дозвіл ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за межами населених пунктів Зорянської сільської ради Віньковецького району Хмельницької області розміром 2,0000 га .

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 17 серпня 2017 року № 22-16702-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 та надано у власність земельну ділянку загальною площею 2,0000 га (кадастровий номер :03:007:0033) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану за межами населених пунктів Зорянської сільської ради Віньковецького району Хмельницької області.

На підставі зазначеного наказу державним реєстратором Олешинської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області 06 вересня 2017 року зареєстровано право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку.

13 грудня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, індексний номер рішення 38795166, право власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

У подальшому земельна ділянка з кадастровим номером :03:007:0033; увійшла до складу новоутвореної земельної ділянки з кадастровим номером :03:007:0040, площею 18 га.

11 травня 2019 року державний реєстратор Волосівської сільської ради Деражнянського району Хмельницької області Голка Т.І. зареєструвала право власності ОСОБА_1 на новоутворену земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 31533376).

05 червня 2019 року державний реєстратор Віньковецької РДА зареєстрував укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Ланни Віньковеччини» договір оренди землі від 29 травня 2019 року, за умовами якого орендар передав ТОВ «Ланни Віньковеччини» земельну ділянку з кадастровим номером :03:007:0040, площею 18 га.

Водночас, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_2 на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 08 листопада 2016 року № 22-29745-СГ отримала у приватну власність земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер: :02:018:0059 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану за межами населених пунктів Старосинявської селищної ради Старосинявського району Хмельницької області, право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано 29.11.2016 року.

Щодо наказу Держгеокадастру, на підставі якого ОСОБА_2 набула право власності на спірну земельну ділянку.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 реалізувала своє право на безоплатне одержання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,000 га більше одного разу.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 17.08.2017 р. № 22-16702-СГ, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, прийнятий Держгеокадастром із порушенням вимог ч.4 ст.116 ЗК, п. «б» ч.1 ст.121 ЗК України.

Щодо витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 та ТОВ «Лани Віньковеччини».

Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статей 317, 319, 321 ЦК України, згідно яких власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом ч. 1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

В силу ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпоряджання майном. Таке право є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

Названі норми чинного законодавства визначають право власника майна вимагати усунення будь-яких порушень свого права від інших осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним.

Одним із таких способів захисту порушеного права є вимога власника про витребування належного йому майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза її волею. При цьому між власником і володільцем майна (добросовісним набувачем) не повинно існувати жодних юридичних відносин.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

У разі відсутності волі власника на вибуття з його володіння земельних ділянок власник із застосуванням указаних правових норм вправі заявити вимоги про витребування спірних земельних ділянок від кінцевих набувачів.

При цьому право власника на витребування свого нерухомого майна (земельних ділянок) від добросовісних набувачів не може заперечуватися виникненням обтяження цього майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Також власник вправі витребувати земельні ділянки й у тому випадку, коли вони були поділені та/або об`єднані добросовісним набувачем. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема, внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 травня 2019 року (справа №367/2022/15-ц), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

За змістом ч. 1 ст. 124 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

В силу ст. 125 ЗК України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Законом України «Про оренду землі» визначаються порядок укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування (ч.ч. 2, 4 ст. 4 Закону України «Про оренду землі»).

Як передбачено ч. 1 ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно зі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Із положень ч. 1 ст. 1213 ЦК України слідує, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України слідує, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що тільки власник наділений правомочностями розпоряджатися майном, тобто визначати його фактичну та юридичну долю.

Названі норми чинного законодавства визначають право власника майна вимагати усунення будь-яких порушень свого права від інших осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним. Одним із таких способів захисту порушеного права є вимога власника про повернення належного йому майна від особи, яка набула це майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави (кондикція).

Кондикція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

За своєю правовою природою право оренди це один із видів речового права на чуже майно, в тому числі на земельну ділянку, яке складається з права тимчасового володіння та користування цим майном. Правом передачі земельної ділянки в оренду наділений лише її власник.

Отже, якщо орендар отримує земельну ділянку від особи, яка не має правомочності на передання її в оренду, то такий орендар є особою, що набула земельну ділянку за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, та зобов`язаний повернути її власнику.

Право на судовий захист гарантується законом і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Порушене право має бути захищене у спосіб, який установлений законом, при цьому судовий захист має бути ефективним, у зв`язку з чим, при вирішенні спору суд повинен застосувати дієвий спосіб захисту, який призведе до реального відновлення порушених прав та інтересів позивача.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 реалізувала своє право на безоплатне одержання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га більше одного разу. Набула право власності на земельну ділянку державної власності з кадастровим номером :03:007:0033 незаконно та розпорядилась нею поза волею держави.

Оскільки ОСОБА_1 придбав спірну земельну ділянку в особи, яка не мала права відчужувати її, то суд першої інстанції правомірно керувався тим, що ця ділянка може бути витребувана у ОСОБА_1 як добросовісного набувача.

Разом з тим, оскільки ОСОБА_1 не мав правомочностей на укладення договору оренди землі, то ТОВ «Лани Віньковеччини» набуло спірну земельну ділянку без достатньої правової підстави та зобов`язано повернути її власнику державі.

Ті обставини, що спірна земельна ділянка була об`єднана з іншими земельними ділянками, внаслідок чого утворилася нова земельна ділянка, якій присвоєно інший кадастровий номер, не можуть бути перешкодою для захисту права державної власності на землю.

Посилання ОСОБА_1 на неможливість витребування у нього спірної земельної ділянки не відповідають закону та фактичним обставинам справи.

Висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 4 липня 2018 року (справа №653/1096/16-ц) і від 28 листопада 2018 року (справа №504/2864/13-ц).

Щодо скасування у Державному земельному кадастрі запису про державну реєстрацію земельної ділянки.

Статтею 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до ст. 193 ЗК України державний земельний кадастр єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

В силу ст. 202 ЗК України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом.

Згідно з ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, серед іншого, й у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що земельні ділянки як об`єкти цивільних прав мають були сформовані та зареєстровані у Державному земельному кадастрі в установленому законом порядку.

Державна реєстрація земельної ділянки скасовується на підставі судового рішення внаслідок визнання судом такої реєстрації незаконною.

Встановивши, що державна реєстрація у Державному земельному кадастрі земельних ділянок з кадастровим номерам :03:007:0040, здійснена після неправомірного включення до її складу земельної ділянки площею 2,0000 га з кадастровим номером :03:007:0033 , суд першої інстанції обґрунтовано керувався тим, що така реєстрація є незаконною та підлягає скасуванню.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування цього висновку суду.

Щодо вимоги про скасування записів про державну реєстрацію речового права на земельну ділянку.

Статтями 125 і 126 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягає право власності на земельні ділянки та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

В силу ч.1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката, а також інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування.

У частині третій зазначеної норми визначено у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право власності на земельну ділянку та право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації у порядку, передбаченому законом.

Таким законом є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»

Державна реєстрація права власності на земельну ділянку та права оренди земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проводиться на підставі договору, предметом якого є земельна ділянка, чи іншого документа, що відповідно до законодавства підтверджує набуття особою права власності на землю.

Скасування за судовим рішенням цих документів тягне за собою припинення права власності особи на земельну ділянку.

Встановивши, що ОСОБА_2 незаконно набула право власності на спірну земельну ділянку (кадастровий номер :03:007:0033 ) в порядку повторної приватизації та відчужив її ОСОБА_1 , після чого він включив цю ділянку до складу об`єднаної земельної ділянки (кадастровий номер :03:007:0040 та в подальшому передав об`єднану земельну ділянку в оренду ТОВ « Лани Віньковеччини», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про скасування державної реєстрацію речового права ОСОБА_1 та ТОВ «Лани Віньковеччини» на новостворену земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги не спростовують указаного висновку суду.

Оцінюючи наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Відповідний принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04.09.2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06.11.2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

На думку суду, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави критеріям правомірного втручання в право ОСОБА_1 та ТОВ « Лани Віньковеччини» на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ.

Так, статтями 13, 14Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності українського народу, а органи державної влади здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної власності.

Прийняття рішення про передачу земель державної власності в приватну власність із земель державної власності позбавляє український народ загалом (стаття 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 незаконно отримала земельну ділянку з кадастровим номером :03:007:0033 та відчужила її за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 ..

За таких обставин, «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою визнання недійсним наказу про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок сільськогосподарського призначення із земель державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині відновлення становища, яке існувало до порушення права власності українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибула з такої власності.

Доводи апеляційної скарги і в цій частині не спростовують указаного висновку суду.

Однак з висновком суду щодо розподілу судових витрат колегія суддів погодитись не може.

Вирішуючи питання щодо стягнення з Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Лани Віньковеччини» на користь Хмельницької обласної прокурату судового збору по 2627,50 грн. з кожного, судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи. А тому на підставі Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зважаючи на зазначене, рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 16 серпня 2021 року слід скасувати в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_1 .

Відшкодувати Хмельницькій обласній прокуратурі судовий збір в розмірі 2627 грн.50 коп. за рахунок держави в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України. В решті оскаржуване рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 16 серпня 2021 року скасувати в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_1 .

Відшкодувати Хмельницькій обласній прокуратурі судовий збір в розмірі 2627 грн.50 коп. за рахунок держави в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 лютого 2022 року.

Судді Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк