Дата документу 20.01.2022 Справа № 937/2037/20
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 937/2037/20Головуючий у 1-й інстанції Дараган Л.В. Повний текст рішення складено 11.05.2021 року.
Пр. № 22-ц/807/113/22Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 квітня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 2-4), в якому просило стягнути з солідарно відповідачів на свою користь суму заборгованості у розмірі 87640,53 грн., яка складається з заборгованості 3% ст. 625 ЦК України у сумі 26289,59 грн. та розміру інфляційних витрат у сумі 61350,94 грн., а також стягнути судовий збір у сумі 2102,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 березня 2014 року позов ПАТ «БАНК КІПРУ», правонаступником якого є позивач, до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки було задоволено, звернуто стягнення на користь ПАТ «БАНК КІПРУ» на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в загальній сумі в розмірі 402470,19 грн., стягнуто на користь ПАТ «БАНК КІПРУ» заборгованість за кредитним договором в загальній сумі в розмірі 402470,19 грн. Однак, до теперішнього часу рішення суду не виконано, заборгованість за кредитним договором позивачу не сплачена. Позивач зазначав, що, в зв`язку з тривалим простроченням повернення заборгованості за кредитним договором та невиконанням рішення суду, відповідачі повинні сплатити йому інфляційні втрати і 3% річних від простроченої суми.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Дараган Л.В. (т.с. 1 а.с. 40). Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 47-48) відкрито провадження у цій справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 квітня 2021 року (т.с. 1 а.с. 223-232) позовну заяву ТОВ «Кредитні ініціативи» у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» суму інфляційних втрат в розмірі 61350,94 грн. та суму 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 26001,44 грн., а всього 87352,38 грн. Обов`язок стягнення є солідарним з ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 суму інфляційних втрат в розмірі 61350,94 грн. та суму 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 26001,44 грн., а всього 87352,38 грн. Обов`язок стягнення є солідарним з ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1047,53 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1047,53 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.

Відповідач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 241-242) просив рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати в частині стягнення з нього на користь позивача інфляційних витрат у розмірі 61350,94 грн., 3% річних у розмірі 26001,44 грн. та 1047,53 грн. судового збору та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 11-14) просила рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати в частині стягнення з неї на користь позивача 87352,38 грн. та судового збору та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог, заявлених до ОСОБА_2 , відмовити повністю.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 1 а.с. 247).

Ухвалами апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеними апеляційними скаргами у цій справі відкрито 13 вересня 2021 року та 25 листопада 2021 року відповідно (т.с. 2 а.с. 5, 34), дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (т.с. 2 а.с. 6, 35).

Оскільки, в силу вимог ст. 369 ч. 1 ЦПК України «Особливості розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ» апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначені апеляційні скарги у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

За змістом ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів, з яких 11 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень). Крім того, суддя-доповідач перебувала у додатковій відпустці у жовтні 2021 року (т.с. 2 а.с. 21).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у цій справі підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» та відповідач ОСОБА_4 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , остання в особі представника ОСОБА_3 оскаржують рішення суду першої інстанції у цій справі лише в частині задоволення позовних вимог позивача до них про стягнення суми інфляційних втрат в розмірі 61350,94 грн. та суми 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 26001,44 грн., а всього 87352,38 грн.; обов`язок стягнення є солідарним з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно; і судового збору на суму 1047,53 грн. з кожного з відповідачів окремо.

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційних скарг відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 і лише в частині задоволення позовних вимог позивача до них про стягнення суми інфляційних втрат в розмірі 61350,94 грн. та суми 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 26001,44 грн., а всього 87352,38 грн.; обов`язок стягнення є солідарним з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно; і судового збору на суму 1047,53 грн. з кожного з відповідачів окремо.

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо не оскаржуваної частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в оскаржуваній частині, керувався ст. ст. 256, 257, 260, 261, 267, 509, 525, 526, 599, 610, 611, 625 ЦК України, ст.ст. 19, 141, 263 265 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі у цій частині.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що згідно із заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 березня 2014 року (т.с. 1 а.с. 22-24, витяг із ЄДРСР т.с. 2 а.с. 52-55) позов ПАТ «БАНК КІПРУ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про звернення стягнення заборгованості за кредитом, звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Звернуто стягнення на користь ПАТ «БАНК КІПРУ» на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0,0628 га, кадастровий номер : 02: 037: 0132, за адресою: АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 44/50-57/2012 від 03 лютого 2012 року в загальній сумі 402470,19 грн. Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «БАНК КІПРУ» заборгованість за кредитним договором № 44/50-57/2012 від 03 лютого 2012 року в загальній сумі 402470,19 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «БАНК КІПРУ» судовий збір у розмірі 3441,00 грн. Зазначене судове рішення набрало законної сили 14 травня 2014 року.

На виконання заочного рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 березня 2014 року позивачем виконавчий лист не отримувався та до виконання в порядку, визначеному для виконання судових рішень, не пред`являвся.

Мелітопольський міжрайонний ВДВС Південно-Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) повідомив суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 153-156), що на виконанні було виконавче провадження № 50103563 за виконавчим листом № 320/97000/13-ц, виданим 02.06.2014 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області про звернення стягнення на користь ПАТ «Банк Кіпру» на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_4 , а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 44/51-1716/2011 від 24.11.2011 року у сумі 259209,35 грн.; виконавче провадження було повернуто стягувану 26.09.2016 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»; з правом повторного пред`явлення до 26.09.2017 року; згідно бази АРМ «Виконавець» станом на 11.02.2021 року виконавчий документ повторно не пред`являвся.

Згідно із договором факторингу від 21 липня 2014 року (т.с. 1 а.с. 171- 205), між ПАТ «НЕОС БАНК», який є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «БАНК КІПРУ» і ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір, за яким клієнт ПАТ «НЕОС БАНК» відступило фактору ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників та у переліку кредитних договорів та договорів забезпечення. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів, в тому числі тих, що можуть виникнути в майбутньому, у зв`язку з нарахуванням фактором в якості нового кредитора процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів по відношенню до боржників, у разі невиконання ними вимог кредитних договорів по сплаті обов`язкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання договору, але настане у майбутньому.

До вказаного вище договору додано реєстр заборгованості боржників, в якому містяться відомості щодо кредитного договору № 44/50-57/2012 від 03 лютого 2012 року, укладеного із відповідачем ОСОБА_4 (т.с. 1 а.с. 183).

Також до вказаного вище договору додано перелік кредитних договорів та договорів забезпечення, в якому містяться відомості щодо договорів поруки та іпотеки, укладених із відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в забезпечення виконання кредитного договору № 44/50-57/2012 від 03 лютого 2012 року (т.с. 1 а.с. 193).

Згідно договором про передачу прав за іпотечними договорами від 21 липня 2014 року, між ПАТ «НЕОС БАНК», який є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «БАНК КІПРУ» і ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір, за яким іпотекодержатель ПАТ «НЕОС БАНК» передав новому іпотекодержателю ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги за іпотечними договорами, перелік яких наведено у додатку № 1 до цього договору (т.с. 1 а.с. 195-197).

До вказаного вище договору додано додаток № 1, в якому містяться відомості щодо договорів іпотеки, укладених із відповідачем ОСОБА_1 в забезпечення виконання кредитного договору № 44/50-57/2012 від 03 лютого 2012 року (т.с. 1 па.с. 200).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» дійсно є правонаступником ПАТ «БАНК КІПРУ» за правом грошової вимоги до боржника ОСОБА_4 , поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також до іпотекодавця ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

В силу вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу вимог ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичайного ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В силу вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, на підставі рішення суду у відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникло зобов`язання щодо сплати на користь позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 402470,19 грн.

Отже, належним виконанням зобов`язання з боку відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є повернення грошової суми в розмірі та у валюті, які визначені в судовому рішенні.

В подальшому в рахунок погашення заборгованості за судовим рішенням будь-яких платежів позивач від відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не отримував.

Тобто, в порушення зобов`язання, покладеного судовим рішенням, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виконали належним чином зобов`язання з погашення суми заборгованості за кредитним договором, грошові кошти в розмірі 402470,19 грн. позивачу не сплатили, що згідно вимог ст. 610 ЦК України є порушенням зобов`язань.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вбачав, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в односторонньому порядку відмовилися від виконання зобов`язання.

До теперішнього часу відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму заборгованості за кредитним договором позивачу не сплатили, в примусовому порядку визначена судовим рішенням грошова сума з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача не стягнута.

Таким чином, в зв`язку з тим, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 покладені на них судовим рішенням зобов`язання виконують неналежним чином, а також враховуючи, що не виконання в примусовому порядку рішення суду, яким була стягнута грошова сума, не припиняє правовідносин сторін щодо повернення грошових коштів, що за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, і не звільняє відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, тому, відповідно до вимог чинного цивільного законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід стягнути на користь позивача суму інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми, оскільки відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було прострочено виконання грошового зобов`язання перед позивачем.

З приводу тієї обставини, що стягнення грошових коштів за судовим рішенням є грошовим зобов`язанням, за прострочення виконання якого ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачена цивільно-правова відповідальність, то суд першої інстанції правильно вважав за необхідне звернути увагу на наступне.

Так, за змістом ст.ст. 524, 533535, 625 ЦК України вбачається, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів. Положення ч. 3 ст. 510 ЦК України визначають, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Таким чином, правовідношення, в якому з однієї сторони судовим рішенням стягнуті на користь іншої сторони грошові кошти, а інша сторона має право вимагати відповідної сплати цієї суми грошових коштів, тобто, в якому передбачено сплату грошей, є грошовим зобов`язанням. Саме до останнього виду грошових зобов`язань належить і стягнення грошових коштів на підставі судового рішення, що являє собою цивільно-правове зобов`язання, а також має ще й грошовий характер, оскільки рішенням суду визначена грошова сума належні до стягнення грошові кошти в розмірі 402470,19 грн.

Крім того, ст. 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі судового рішення є грошовим зобов`язанням і на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

При цьому, як правильно було встановлено у суді першої інстанції, позивач протягом всього часу після ухвалення судом рішення був обізнаний про порушення своїх прав та інтересів внаслідок несплати відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнутих судовим рішенням коштів, проте відповідні виконавчі листи до примусового виконання ним не пред`являлись, жодних грошових коштів на користь позивача не надходило, однак позивач не звернувся до суду з вимогою про захист своїх порушених прав у встановлений законом строк. Зазначені обставини не заперечувались й самою представником позивача в судовому засіданні.

Тому, з урахуванням того, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права, суд першої інстанції правильно вважав, що саме з такої дати повинен починати спливати строк звернення до суду з відповідним позовом про стягнення індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, враховуючи, що про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі відповідачем ОСОБА_1 (т.с. 1 а.с. 74), а позовну заяву було подано до суду (здано на пошту) 10 березня 2020 року (конверт з відміткою поштового відділення т.с. 1 а.с. 39), тому суд першої інстанції правильно вважав, що в межах строку позовної давності з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача є у цій справі сума індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобов`язання без урахування періоду, строк позовної давності щодо стягнення за який сплинув, тобто за період з 10 березня 2017 року по 25 лютого 2020 року, складає: 101,8 % х 100,9 % х 101,3 % х 101,6 % х 100,2 % х 99,9 % х 102 % х 101,2 % х 100,9 % х 101 % х 101,5 % х 100,9 % х 101,1 % х 100,8 % х 100 % х 100 % х 99,3 % х 100 % х 101,9 % х 101,7 % х 101,4 % х 100,8 % х 101 % х 100,5 % х 100,9 % х 101 % х 100,7 % х 99,5 % х 99,4 % х 99,7 % х 100,7 % х 100,7 % х 100,1 % х 99,8 % х 100,2 % х 99,7 % = 127,02839 % х 292147 гривень 35 копійок = 371110 гривень 09 копійок 292147 гривень 35 копійок = 78962,74 грн.

Крім того, 3 % річних від простроченої суми за час прострочення виконання грошового зобов`язання без урахування періоду, строк позовної давності щодо стягнення за який сплинув, тобто за період з 10 березня 2017 року по 25 лютого 2020 року, складає: 292147 гривень 35 копійок х 3,00 % / 100 % / 365 днів х 1083 дні прострочення = 26001,74 грн.

При цьому, враховуючи положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, оскільки позивач в поданій ним позовній заяві обмежує період нарахування індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання 25 лютого 2020 року та зазначає належну до стягнення з відповідачів суму індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 61350,94 грн., суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність обрахування зазначених вище сум в межах заявлених позивачем позовних вимог, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання по 25 лютого 2020 року включно, а також про стягнення з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача у цій справі суми індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобов`язання в межах заявлених позивачем позовних вимог, тобто в розмірі 61350,94 грн.

При цьому, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги посилання представника відповідача на те, що на підставі договору факторингу позивач набув право вимоги лише за кредитним договором, але не за рішенням суду, оскільки такі посилання є безпідставними та необґрунтованими.

Так, положеннями чинного цивільного законодавства, зокрема нормами ч. 1 ст. 1084 ЦК України передбачено, що фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання придбаної ним грошової вимоги, аналогічні умови зазначені і в укладених договорі факторингу і договорі про передачу прав за іпотечними договорами. До того ж, правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України.

Така ж правова позиція висловлена й у висновках Великої Палати Верховного суду, викладених у постановах від 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13-ц), від 04 червня 2019 року (справа № 916/190/18), які є обов`язковими для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Тобто, позивач, уклавши 21 липня 2014 року договір факторингу і договір про передачу прав за іпотечними договорами, набув всі права кредитора за правом грошової вимоги до боржника ОСОБА_4 , поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також до іпотекодавця ОСОБА_1 , в тому числі й ті права вимоги, які можуть виникнути в майбутньому, зокрема права кредитора на отримання від боржника індексу інфляції і трьох процентів річних від простроченої суми, яка була стягнута з боржника на користь кредитора відповідним судовим рішенням.

Так само, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги посилання відповідача ОСОБА_1 на пропуск позивачем строку звернення до суду із позовом, оскільки вбачається, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності за трирічний період, який передував подачі позову до суду, виходячи із такого.

Так, положеннями ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому, формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму заборгованості інфляційні втрати та 3 % річних вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Крім того, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Така ж правова позиція висловлена й у висновках Великої Палати Верховного суду, викладених у постанові від 08 листопада 2019 року (справа № 127/15672/16-ц). Щодо посилань на сплив строку за основним зобов`язанням, у зв`язку із чим позивач втратив можливість заявляти і похідні вимоги, то суд першої інстанції правильно зазначав, що вимоги кредитора щодо основного зобов`язання за договором були задоволені відповідним судовим рішенням 2014 року (витяг із ЄДРСР т.с. 2 а.с. 52-55), на підставі якого у відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 виникло грошове зобов`язання щодо сплати на користь позивача заборгованості за кредитним договором.

А тому, перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, у разі невиконання боржниками судового рішення про задоволення вимог кредитора не може сплинути через три роки після набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості. Отже, оскільки позивач звернувся до суду із позовом 10 березня 2020 року, тому суд першої інстанції правильно вважав, що ним не пропущено трирічний строк позовної давності.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що стягненню з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача підлягають вказані вище суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми, оскільки відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було прострочено виконання грошового зобов`язання перед позивачем.

На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість часткового задоволення позову, в частині солідарного стягнення з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача суми інфляційних втрат в розмірі 61350,94 грн. та суми 3% річних від простроченої суми за час прострочення в розмірі 26001,74 грн.

Доводи апеляційних скарг відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , остання в особі представника ОСОБА_3 , є такими, що дублюють доводи заперечень відповідачів у суді першої інстанції проти позову позивача в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, а лише відображають позицію відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у цій справі, яку вони та представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 вважають єдино вірною та правильною.

При вищевикладених правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах цієї справи, позивач є належним у цій справі та має право на нарахування апелянтам - відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та стягнення з останніх у цій справі вищезазначених сум в порядку ст. 625 ЦПК України в частині, яка є предметом апеляційного перегляду у цій справі.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною апелянтів апеляційному суду не надані.

В силу вимог ст. 516 ЦК України (Порядок заміни кредитора у зобов`язанні): 1. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. 2. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Проте, у матеріалах цієї справи відсутні докази того, що апелянти, як боржники, за вищезазначеним кредитним договором та рішенням суду виконували свій обов`язок на користь первісного кредитора чи на користь позивача, як його правонаступника, взагалі.

Таокж, за змістом ст. 517 ЦК України (Докази прав нового кредитора у зобов`язанні): 1. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. 2. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Проте, у цій справі позивач, як новий кредитор, за позовом якого дана справа розглядається з березня 2020 року (позов т.с. 1 а.с. 2), надав докази на підтвердження свого статусу «нового кредитора» (т.с. 1 а.с. 171-205). Тому, навіть, якщо допустити, що апелянти боржники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсно до цього не отримували з будь-яких причин письмового повідомлення про зміну первісного кредитора новим у зобов`язанні, то з розглядом цієї справи судом першої інстанції вони їх отримали.

Суд першої інстанції розглянув дану справу в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, відсутні.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , представник останньої - ОСОБА_3 не надали суду першої інстанції належних та допустимих доказів у спростування позову позивача у цій справі в частині його задоволення до них, тобто в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, та зокрема того, що позов позивача у цій частині у цій справі подано з пропуском загального (трирічного) строку позовної давності.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційних скарг відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , остання в особі представника ОСОБА_3 , не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , остання в особі представника ОСОБА_3 , у задоволенні їх вищезазначених апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції у цій справі, останні не має права на компенсацію за рахунок позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 квітня 2021 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 20.01.2022 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.