КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №363/2141/2021 Головуючий у І інстанції - Рудюк О.Д.
апеляційне провадження №22-ц/824/1664/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 03 вересня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та встановлення права часткової сумісної власності,

встановив:

В провадженні Вишгородського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та встановлення права часткової сумісної власності.

ОСОБА_2 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із заявою про забезпечення позову, в якій просив заборонити ОСОБА_3 вчиняти дії спрямовані на відчуження спірного майна, а саме: садового будинку загальною площею 175 кв.м. (реєстраційний №218), прибудинкових споруд (навіс, ворота, огорожа, хвіртка, вимощення, стінка підпірна, каналізаційні споруди) та земельної ділянки площею 0,1199 га кадастровий №:24:009:0002, реєстраційний №00, по АДРЕСА_1 , на якій розташований зазначений будинок та прибудинкові споруди.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 03 вересня 2021 року, заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

Заборонено відповідачу ОСОБА_3 вчиняти дії спрямовані на відчуження спірного майна, а саме: садового будинку загальною площею 175 кв.м. (реєстраційний №218), прибудинкових споруд (навіс, ворота, огорожа, хвіртка, вимощення, стінка підпірна, каналізаційні споруди) та земельної ділянки площею 0,1199 га кадастровий №:24:009:0002, реєстраційний №00, по АДРЕСА_1 , на якій розташований зазначений будинок та прибудинкові споруди.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановленою з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення питання.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалася на те, що судом не було враховано той факт, що режим спільно набутого майна подружжя не поширюється на таке майно як: садовий будинок, земельна ділянка площею 0,1199 га., кадастровий номер: :24:009:0002, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто, майно, яке позивач має намір поділити у судовому порядку, не є спільно набутим за час проживання однією родиною.

Відсутність доказів цього, в першу чергу, вказує на неможливість задоволення позовних вимог майнового характеру в частині визнання права спільної часткової власності у спірному майні.

Отже, ухвала про забезпечення позову на думку апелянта не є обґрунтованою належним чином та не співвідноситься з позовними вимогами, адже суд не дослідив безпосередньо докази надані відповідачем та не звернув увагу на відсутність доказів того, що майно є спільним.

Крім того, суд не врахував відсутність у справі доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду шляхом подальшого відчуження спірного майна.

Передчасним є і висновок суду про те, що застосовані заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами та можуть полегшити виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.

Просила скасувати ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 03 вересня 2021 року та постановити нову ухвалу. якою у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, який обґрунтовував тим, що 01 червня 2021 року він звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із позовом, предметом якого є земельна ділянка площею 0,1199 га., яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :24:009:0002, реєстраційний №9469786 та розташований на ній і збудований за спільні кошти та спільними зусиллями позивача та відповідача №1 садовий будинок площею 175 кв.м., тераси, навіс, огорожа, вимощення, підпірні стінки, каналізаційні споруди.

06 вересня 2016 року відповідач ОСОБА_1 , з якою позивач проживав спільно та вів спільне господарство з березня 2009 року по серпень 2020 року без укладення шлюбу, що підтвердила сама ОСОБА_1 письмовими поясненнями наданими капітану поліції Вишгородського ВП ГУВП Київської області О. Марцинюку від 19 вересня 2020 року, без відома позивача зареєструвала право власності на збудовані за спільні кошти і спільними зусиллями з позивачем садовий будинок, площею 175 кв.м. та присадибні споруди, що розташовані на земельній ділянці площею 0,1199 га по АДРЕСА_1 .

07 вересня 2020 року з метою уникнення поділу спільно набутого з позивачем майна, ОСОБА_1 уклала договір дарування садового будинку №1983 на користь власного сина ОСОБА_3 , внаслідок чого обдарований ОСОБА_3 набув спірне майно.

У квітні 2021 року позивачеві стало відомо із соціальних мереж інтернет, що відповідачі подали оголошення про продаж зазначеного спірного майна за ціною 150000 доларів США, що було еквівалентно 4200000 грн.

03 вересня 2021 року Вишгородський районний суд Київської області постановив ухвалу, якою задовольнив заяву ОСОБА_2 та заборонив ОСОБА_3 вчиняти дії спрямовані на відчуження спірного майна, а саме садового будинку загальною площею 175 кв.м., реєстраційний №218, прибудинкових споруд (навіс, ворота, огорожа, хвіртка, вимощення, стінка підпірна, каналізаційні споруди) та земельної ділянки площею 0,1199 га, кадастровий №:24:009:0002, реєстраційний номер 00 по АДРЕСА_1 , на якій розташований будинок та прибудинкові споруди.

Але, 07 вересня 2021 року позивачем стало відомо, що 06 серпня 2021 року ОСОБА_4 , повідомивши ПН КМНО Рохмановій О.В. неправдиву інформацію про відсутність судового спору відносно спірного майна, уклав договір купівлі-продажу №1888, за яким спірне майно продав ОСОБА_5 , у такий спосіб ускладнюючи судовий процес та унеможливлюючи виконання судового рішення про задоволення позовних вимог.

Просив постановити ухвалу, якою закрити апеляційне провадження у справі №363/2141/2021.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції врахував характер спірних правовідносин та обсяг позовних вимог, взяв до уваги заяву про забезпечення позову, яка є співмірною із заявленими позовними вимогами, та прийшов до висновку, що позивачем доведено, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду, шляхом подальшого відчуження спірного майна.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно правил ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Згідно із ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на ту особу, яка заявляє відповідне клопотання. Отже, за загальним правилом, заявник зобов`язаний довести наявність підстав для забезпечення позову, надавши відповідні докази.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 4 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого.

Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його.

Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Саме по собі накладення арешту на об`єкт нерухомого майна без наміру власника його відчужити та заборона їх відчуження жодним чином не впливає на правовий статус цих прав і на права і законні його інтереси.

Так, по справі встановлено, що предметом позову є визнання договору дарування садового будинку №1983, укладеного 07 вересня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що був посвідчений ПН КМНО Рохмановою О.В. без згоди співвласника подарованого майна ОСОБА_2 недійсним з моменту його укладення; скасування реєстраційного запису про право власності №38053065 від 07 вересня 2020 року 11:35:06 внесений ПН КМНО ОСОБА_6 у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; визнання договору дарування №1984 земельної ділянки площею 0,1199 га, кадастровий номер :24:009:0002, укладений 07 вересня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений ПН КМНО Рохмановою О.В. без згоди співвласника подарованого майна ОСОБА_2 недійсним з моменту його укладення; скасування реєстраційного запису про право власності №38053356 від 07 вересня 2020 року 10:58:40 внесений ПН КМНО ОСОБА_6 у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; визнання права спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/2 частку садового будинку загальною площею 175 кв.м. (реєстраційний номер №218), та прибудинкових споруд (навіс, ворота, огорожа, хвіртка, вимощення, стінка підпірна, каналізаційні споруди), що розташовані по АДРЕСА_1 , визнання права спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1199 га кадастровий номер :24:009:0002, реєстраційний №00, що розташована по АДРЕСА_1 .

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції перевіривши обставини, якими заявник обґрунтовував наявність підстав для забезпечення позову, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки будь-які дії стосовно реалізації спірного майна можуть утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 03 вересня 2021 року слід залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 03 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 27 січня 2022 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба