Справа№592/8645/20
Провадження №2/592/133/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2022 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

за участю секретаря судового засідання: Алфімової І. В. ,

представників позивача: ОСОБА_1 , адвоката Абідова Р. Т. ,

представника відповідачки: адвоката Вакули В. М. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та примусовим виселенням, -

В С Т А Н О В И В :

23.07.2020 року представниця позивача ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_1 звернулася до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та примусовим виселенням, із змісту якого вбачається, що 06.09.2012 року позивач та відповідачка зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Піщанської сільської ради Ковпаківського району міста Суми Сумської області, актовий запис № 56. 21.05.2016 року за його особисті кошти було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 . Факт придбання у приватну власність будинку та земельної ділянки підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.05.2016 року, копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.05.2016 року, посвідчених приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Лермонтовою Н. М. , та відповідними інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 59864403, 59863733 від 25.05.2016 року. Згідно рішенню Ковпаківського районного суду м. Суми від 18.01.2018 року у справі № 592/13449/17 шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано. Спільного побуту позивач з відповідачкою не веде з кінця 2017року. Після розірвання шлюбу відповідачка зареєстрована та проживає в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , який належить мені на праві приватної власності. Після розлучення відповідачка залишилась проживати в будинку позивача та мала достатньо часу для того, щоб переїхати до іншого житла, але вона цього не зробила. На його неодноразові прохання добровільно виселитись та знятись з реєстрації з будинку вона не відреагувала. З метою досудового врегулювання спору ним була направлена письмова вимога від 29.06.2020 року, згідно якій позивач зазначив про те, що з метою уникнення судового спору та додаткових фінансових втрат, він вимагає від ОСОБА_3 в строк до 15.07.2020 року знятись з реєстрації та виселитись з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в добровільному порядку. На вказану письмову вимогу відповідачка також не відреагувала. На момент подачі позову позивач має нові відносини, але проживати з новою дружиною в своєму будинку він не може, адже добровільно відповідачка залишити будинок не бажає. Позивач фактично, маючи у власності житловий будинок, позбавлений права користування ним, адже відповідачка чинить перешкоди у користуванні майном позивача. Таким чином, позивач вважає, що він має законне право звернутись до суду з позовом про втрату відповідачем права користування жилим приміщенням та примусове її виселення. Відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до наведеної норми Конституції України вважає, що суд в праві захистити порушене відповідачкою право власності. Відповідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення. Відповідно до наведених норм матеріального права, ЦК України, також передбачає захист порушеного права позивача у судовому порядку і визначає шлях поновлення цього права. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно) , яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З 21.05.2016 року позивач є законним власником вищевказаного домоволодіння. Його право власності на вказане майно підтверджується правовстановлюючими документами. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Позивач набув права власності на зазначене домоволодіння на підставі правочину, який посвідчено нотаріально. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до зазначених норм позивачу належить право володіння, користування та розпорядження домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 . Але, на сьогоднішній день, це право обмежене відповідачкою. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У зв`язку з тим що, позивач є одноособовим власником будинку в АДРЕСА_1 , він має всі, передбачені законом, права вимагати усунення будь-яких порушень права власності. Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку) , квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме : подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз положень гл. 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачка вселилась у спірний будинок в якості члена сім`ї власника житлового будинку та набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.01.2019 року у справі № 243/7004/17-ц, провадження № 61-25371св18. Відтак, за порівняльним аналізом ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України, позивач зауважує, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Оскільки відповідачка в добровільному порядку відмовляється виселитись з житлового будинку належного на праві приватної власності позивачу, та в випадку, якщо суд визнає її такою, що втратила право користування вищезазначеним домоволодінням, позивач вважає, що існують всі підстави для її виселення в судовому порядку. Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України він повідомляє про те, що заходи досудового врегулювання спору проводилися, а саме: була направлена письмова вимога від 29.06.2020 року. Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 175 ЦПК України він повідомляє про те, що вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви не здійснювалось. Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України він повідомляє про те, що у нього (або іншої особи) перебувають оригінали письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви. Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України зазначає перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви: 1. Копія довіреності на представництво. 2. Копія паспорту та ІПН позивача. 3. Копія договору купівлі-продажу житлового будинку. 4. Копія договору купівлі-продажу земельної ділянки. 5. Копія технічного паспорту на будинок. 6 . Копія будинкової книги. 7. Копія інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 59864403,59863733 від 25.05.2016 року. 8. Копія довідки про склад сім`ї. 9. Копія досудової письмової вимоги з описом вкладення та поштовою накладною. Згідно п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України він повідомляє про те, що понесені ним витрати становлять 1681,60 грн. (оплата судового збору) , що підтверджується відповідною квитанцією. Інші види витрат понести не очікує. У відповідності до п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України він підтверджує, що ним не було подано іншого позову (позовів) до відповідачки з тим самим предметом та з тих самих підстав. Судовий збір сплачений ним в повному обсязі на підставі п. 1.2. ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду за дві позовні вимоги немайнового характеру. На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 13, 41, 55 Конституції України; ст. ст. 64, 150, 156 ЖК України; ст. ст. 15, 16, 316-328, 391, 405, 406 ЦК України; ст. ст. 4, 5, 175, 263, 265, 268 ЦПК України, представниця позивача ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_1 просила: 1. Відкрити провадження та визнати справу малозначною. 2. Припинити право користування ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) будинком АДРЕСА_1 . 3. Виселити ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з будинку АДРЕСА_1 . 4. Вирішити питання розподілу судових витрат по справі (вхідний № 29487/20 від 23.07.2020 року) (а. с. 2-6) .

11.08.2020 року відповідачка ОСОБА_3 надала до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила про те, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до неї - ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та примусовим виселенням. Вона вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 є безпідставними з наступних причин. По-перше, в ухвалі про відкриття провадження від 30.07.2020 року у справі № 592/8645/20, провадження № 2/592/2631/20 неправильно вказана відповідачка. Там фігурує інша особа - ОСОБА_1 , а не ОСОБА_3 . По-друге, позивач вказує в заяві про те, що 29.06.2020 року письмово до неї звертався зі своїми вимогами. Про це вона вперше чує, листа вона не отримувала з цього приводу, підпис ніде не ставила про отримання листа. По-третє, в заяві позивач говорить про те, що вона начебто перешкоджає йому у користуванні його майном. Це не є правдою, оскільки з моменту, коли позивач виїхав до Польщі у 2017 році, з тих пір і до теперішнього часу він там і проживає (це можна перевірити у його закордонному паспорту НОМЕР_2 від 24.07.2012 року. Яким чином вона може йому перешкоджати проживати за адресою: АДРЕСА_1 , якщо він на постійному місці проживання у іншій країні? Це абсурд. По-четверте, згідно ч. 2 ст. 60 СК України вказаний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , зареєстрований 06.09.2012 року) . Договір купівлі-продажу будинку укладався за її згодою відповідно до п. 10 цього договору. А відповідно до п. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. І також ч. 1 ст. 63 СК України говорить про те, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Вимога виселити її є якраз порушенням моїх прав, дивлячись на вказані вище статті СК України. По-п`яте, вона, з моменту купівлі цього будинку, постійно фактично проживає за місцем своєї офіційної юридичної реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . Інші варіанти місць проживання у неї відсутні. Позивач зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_3 . Тому вона нічим не порушує чужі права. Тому на підставі викладеного, вона просила відмовити у позові ОСОБА_2 до неї про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та примусовим виселенням (вхідний № 31850 від 11.08.2020 року) (а. с. 44, 45) .

31.08.2020 року представниця позивача ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_1 надала до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми відповідь на відзив на позовну заяву, в якій вона зазначила про те, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми перебуває цивільна справа № 592/8645/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та примусовим виселенням. Згідно ухвали про відкриття провадження від 30.07.2020 року роз`яснено відповідачці право подати відзив протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження. Водночас відсутнє посилання на право позивача надати відповідь на відзив відповідача. Ним було отримано відзив на позовну заяву 13.08.2020 року. Згідно ч. 4 ст. 179 ЦПК України відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті. У зв`язку з вищенаведеним, позивач вважає, що судом було надано строк, який дозволить йому підготувати відповідь на відзив, а іншим учасниками справи його отримати до початку розгляду справи по суті. Згідно п. 1 заперечень проти позову у відзиві відповідачки зазначено про те, що в ухвалі про відкриття провадження невірно зазначена відповідачка по справі. Згідно ч. 1 ст. 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки. На погляд позивача, описка в ухвалі щодо інформації про відповідачку зумовлено технічним фактором та не впливає на розгляд справ. Згідно п. 2 заперечень проти позову у відзиві відповідачки зазначено про те, що вона не отримувала листа позивача від 29.06.2020 року. Проте за інформацію ПАТ "Укрпошта" зазначаються причини, з яких відповідачка не отримала даного листа. Окрім цього, даний лист доданий до позовної заяви, що надало змогу відповідачці у встановлений судом строк надати заперечення, що обставин викладених в даному листі також. Своїм право відповідачка не скористалась. Згідно п. 3 заперечень проти позову у відзиві відповідачки зазначено про те, що вона не перешкоджає йому у користуванні його майном. Водночас це не відповідає дійсності, що підтверджується надісланим відповідачці листом від 29.06.2020 року, аргументами наведеним в позовній заяві, а також буде доведено показами свідками, заяву про виклик яких буде подано окремо. Згідно п. 4 заперечень проти позову у відзиві відповідачки зазначено про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності. Проте, жодним належним та допустимим доказом це не підтверджується. Водночас позивач зазначав в позовній заяві, що ним за особисті кошти було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 . Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У зв`язку з цим, відповідачка вводить суд в оману, оскільки у випадку придбання майна на спільні кошти власність була би зареєстрована у відповідних частках. Факт придбання у приватну власність будинку та земельної ділянки підтверджується копіями договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.05.2016 року, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.05.2016 року, посвідченими приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Лермонтовою Н. М. , та відповідними інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 59864403, 59863733 від 25.05.2016 року. Згідно п. 5 заперечень проти позову у відзиві відповідачки зазначено про те, що вона проживає за місцем фактичної реєстрації та не має інших місць проживання. Проте, жодним належним та допустимим доказом вона це не підтверджує. Як відомо позивачу, на даний час відповідачка є спадкоємицею своєї померлої матері та оформлює у власність 1/2 частину квартири (частину спадкового майна) , тобто в неї є де проживати, не порушуючи права позивача (вхідний № 34178 від 31.08.2020 року) (а. с. 65, 66) .

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_1 та адвокат Абідов Родіон Тимурович надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та у відповіді на відзив. Вони просили позов задовольнити та ухвалити рішення, яким припинити право користування ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) будинком АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з будинку АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Вакула Вадим Миколайович надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. При цьому він звернув увагу суду на відповідь на його запит приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Сумської області Лермонтової Наталії Миколаївни. Він просив відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення представників позивача, пояснення представника відповідачки, перевіривши матеріали справи та дослідивши письмові докази по справі, враховуючи наявність судових рішень, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень в режимі повного доступу, суд дійшов наступного висновку.

Ст. 47 Конституції України наголошує на тому, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо ці особи перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Право спільної власності є правовою конструкцією, що характеризується множинністю суб`єктів та єдністю об`єкта. Іншими словами, даний інститут оформлює відносини з приводу приналежності майна (речі) одночасно кільком суб`єктам відносин власності (співвласникам) , якими можуть виступати будь-які суб`єкти права власності - фізичні, юридичні особи, держава, територіальні громади тощо. Як і кожен індивідуальний власник, суб`єкти права спільної власності на свій розсуд володіють, користуються і розпоряджаються належним їм майном. Проте на відміну від індивідуальних власників правомочності володіння, користування і розпорядження даним майном вони здійснюють сумісно, на засадах спільної згоди. З викладеного випливає, що спільна власність не є яким-небудь новим, особливим різновидом (формою) власності, а засновується на існуючих формах власності. Вона не є особливим економічним відношенням власності, а лише становить різновид якого-небудь самостійного відношення власності, що полягає у одночасному присвоєнню конкретних матеріальних благ кількома особами. У даному випадку не виникає ніякої "змішаної форми власності" , адже кожний учасник залишається самостійним власником свого майна, а стосовно спільного об`єкта правомочності власника здійснюються спільно як належні одночасно кільком особам. Як і право власності взагалі, право спільної власності також можна розглядати у об`єктивному та суб`єктивному розуміннях. Право власності в об`єктивному розумінні - це сукупність правових норм, що закріплюють, регламентують і охороняють приналежність майна, що складає єдине ціле, одночасно двом або більше суб`єктам. Право спільної власності в суб`єктивному розумінні - це право двох або більше суб`єктів спільно і на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися належним їм майном, що складає єдине ціле. Закон закріплює існування двох видів права спільної власності: з визначенням часток учасників - спільна часткова і без визначення таких часток - спільна сумісна. Центральним у їх розмежуванні є те, що частка співвласників у праві спільної часткової власності є вираженою арифметично (1/2, 2/3, 4/5 тощо) . Натомість частка учасника спільної сумісної власності у спільному майні завчасно не визначена. Остання встановлюється при поділі майна між співвласниками, а також при виділі частки когось із них. Із змісту ч. 4 ст. 355 ЦК випливає законодавча презумпція спільної часткової власності, оскільки згідно даної норми спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Даний підхід є цілком виправданим, оскільки учасник спільної часткової власності наділений значно ширшими можливостями щодо реалізації своїх повноважень, що втілюється, зокрема, у наданій йому законом (ст. 361 ЦК України) можливості самостійно розпорядитися своєю часткою. Натомість учасники права спільної сумісної власності значно більшою мірою "зв`язані" між собою відносинами співвласності внаслідок того, що право власності кожного з них поширюється на усе майно. Саме тому на практиці значно частіше складаються відносини спільної часткової власності, а підстави виникнення права спільної сумісної власності розглядаються як вичерпні. Однією з підстав набуття права спільної сумісної виступає факт укладення (реєстрації) шлюбу. Ст. 60 СК України, що поширює правовий режим спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, є продовженням загальної норми ч. 3 ст. 368 ЦК України. Водночас слід звернути увагу на те, що за змістом останньої норми факт реєстрації шлюбу в державних органах РАЦС тягне за собою лише встановлення презумпції виникнення спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час дії зареєстрованого шлюбу. Дана презумпція може бути спростована законом або договором. За змістом ст. ст. 57, 58, 62 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є наступне майно, незважаючи на те, що воно набуте під час шлюбу: 1) майно, набуте кожним з подружжя на підставі договору дарування; 2) майно, набуте кожним з подружжя в порядку спадкування; 3) майно, набуте кожним з подружжя за кошти, які належали дружині, чоловіку особисто; 4) речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; 5) премії, нагороди, які дружина, чоловік одержали за особисті заслуги. Однак суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню; 6) кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала дружині, чоловіку, а також як відшкодування завданої дружині, чоловіку моральної шкоди; 7) страхові суми, одержані дружиною, чоловіком за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням; 8) за рішенням суду - майно, набуте дружиною, чоловіком за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин; 9) частка у майні, якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, також кошти, що належали одному з подружжя; 10) плоди і доходи від речі, яка є об`єктом особистої приватної власності одного з подружжя; 11) за рішенням суду - дохід, одержаний за рахунок майна іншого з подружжя, якщо другий з подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні цього майна в управлінні цим майном чи догляді за ним. Договором, про який йдеться в ч. 3 ст. 368 ЦК України і яким може бути встановлено інший правовий режим на майно подружжя, ніж право спільної сумісної власності, є шлюбний договір (ст. ст. 92-103 СК України) . Право подружжя визначати правовий режим майна, набутого під час шлюбу, відмінний, ніж режим спільної сумісної власності, визначається ч. 2 ст. 97 СК України. Таким чином, посилання даної статті СК України на існування спільної сумісної власності подружжя слід розглядати не як імперативне, а лише як загальне правило, яке може коригуватися як законом, так і договором, укладеним між подружжям. У даній статті підкреслюється, що режим спільної сумісної власності подружжя існує і тоді, коли один з подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу) . До відкритого переліку таких причин законодавець відносить навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобу. Ч. 2 даної статті визначає, що кожна річ, набута за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Винятком є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, які вважаються об`єктом особистої власності кожного з подружжя навіть в тих випадках, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя (ч. 2 ст. 57 СК України) . Слід відзначити, що норма ч. 2 ст. 60 СК України до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя відносить саме речі, а не майно. Такий підхід уявляється звуженим, адже до складу об`єктів права спільної сумісної власності подружжя належать не тільки речі, але й майно в цілому у розумінні ст. 190 ЦК України, відповідно до якої до поняття "майно" можуть включатися як окрема річ, так і їх сукупність, а також майнові права та обов`язки. З цього, зокрема, випливає, що режим спільної сумісної власності визначає як правомочності подружжя щодо розпорядження речами, так і правами, які можуть і не мати речово-правової природи (наприклад, майновими правами інтелектуальної власності) . Саме з цих міркувань змінами від 22.12.2006 року в ч. 1 ст. 61 СК України була затверджена майнова концепція об`єктів права власності подружжя. Згідно даної норми об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Одним з найскладніших і найпроблемніших питань застосування сімейного законодавства є проблема віднесення до складу об`єктів спільної сумісної власності подружжя корпоративних прав, обумовлених участю у даних відносинах одного з подружжя. Пленум Верховного Суду України у постанові "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року роз`яснив про те, що при вирішенні питання про поділ майна у вигляді акцій, частки (паю, долі) у фондах корпоративних господарських організацій судам слід виходити з того, що питання їх поділу вирішується залежно від виду юридичної особи, організаційно-правової форми її діяльності, характеру правовідносин подружжя з цим суб`єктом. Таким чином, згідно позиції Верховного Суду України корпоративні права не включаються до складу спільної сумісної власності подружжя і належать до числа об`єктів особистої власності того з подружжя, який здійснює діяльність щодо управління ними. Водночас такий висновок не є безспірним з огляду на формулювання норм ст. ст. 57, 58, 62 СК України, які визначають підстави набуття майна у особисту власність кожного з подружжя. Серед видів майна - об`єктів особистої власності кожного з подружжя, передбачених наведеними нормами, корпоративні права не згадуються. Крім того, Верховний Суд України не дає відповіді на питання щодо юридичної долі інших видів майна (прав) , набутих під час шлюбу, але внаслідок здійснення діяльності одним з подружжя - прав засновника приватного підприємства, прав та обов`язків за підприємницькими договорами. Враховуючи логіку наведених роз`яснень, можна припустити, що суд має віднести такі права до об`єктів особистої власності того з подружжя, який здійснює відповідну діяльність. Відповідно до ст. 74 СК України режим спільної сумісної власності поширюється також на майно, набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або будь-якому іншому шлюбі. Інший режим такого майна може бути встановлений письмовим договором між ними.

Із змісту відповіді приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Сумської області Лермонтової Наталії Миколаївни на запит адвоката Вакули Вадима Миколайовича вбачається, що 21.05.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за реєстровим № 448 був посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку та за реєстровим № 450 був посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки. Відповідно до заяви дружини покупця ОСОБА_3 , справжність підпису якій засвідчено 21.05.2016 року за реєстровим № 447 житловий будинок та земельна ділянка, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд набувалися ОСОБА_2 під час шлюбу за спільні кошти подружжя, при цьому, дружина надала йому право визначити усі умови договорів купівлі-продажу, в тому числі сторін, суми, строки, місце, дату і час їх оформлення/укладення, тощо на свій розсуд та зазначила, що майно буде об`єктом права спільної сумісної власності як таке, що набувається ними під час шлюбу (а. с. 73) .

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду від 22.12.2021 року у справі № 581/489/20, провадження № 61-10846св21 зазначено про те, що відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У ст. 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача віднесено дружину наймача, їх дітей і батьків. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку) , квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири) , які проживають разом з ним у будинку (квартирі) , що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири) , якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї. Зазначені норми не передбачають самостійного характеру права члена сім`ї власника житлового будинку користування житловим приміщенням. Посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Особливістю вирішення цього спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, особа, яка набула право власності на будинок, і член сім`ї, тобто чоловік і дружина, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі. У ст. 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. За ч. 1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно) , яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного позову. У ст. 406 ЦК України унормовано припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. У постановах Верховного Суду від 09.10.2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09.10.2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/16-ц зазначила про те, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла. У справі "Прокопович проти Росії" № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine" , заява № 30856/03) від 02.12.2010 року поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. У п. 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено про те, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом" , не переслідує одну із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві" . Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи ст. 8 Конвенції. Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (п. 6 ч. 3 ст. 2, ст. 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами. Згідно ч. 2 ст. 416 ЦПК України, ч. 1 ст. 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами (https://reyestr.court.gov.ua/Review/102149316) .

Суд звертає увагу на те, що правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі "Powell and Rayner v. the U.K. " , 21.02.1990 року) . Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі "Gillow v. the U.K. " , 24.11.1986 року) , так і на наймача (рішення в справі "Larkos v. Cyprus" , 18.02.1999 року) .

Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року) .

Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, враховуючи те, що будинок АДРЕСА_1 був набутий за час шлюбу, а, отже, він є об`єктом спільної сумісної власності, беручи до уваги те, що ані позивач ОСОБА_2 , ані його представники за довіреністю ОСОБА_1 та адвокат Абідов Родіон Тимурович не надали суду жодних належних, допустимих та переконливих доказів того, що ОСОБА_2 саме за особисті кошти придбав житловий будинок та земельну ділянку, відтак суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та примусовим виселенням слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 247, 259, 265-268, 272 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та примусовим виселенням відмовити.

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається Сумському апеляційному суду.

Головуючий: І.Г. Бичков