Головуючий суду 1 інстанції - Луньова Д.Ю.
Доповідач -Луганська В.М.
Справа № 415/5168/20
Провадження № 22-ц/810/875/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Луганської В.М.

суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря - Кузьменко А.О.

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 яка діє в своїх інтересахв інтересах малолітнього ОСОБА_3 ,

третя особа - Служба у справах дітей Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьк

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - ОСОБА_4 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 15 червня 2021 року, яке ухвалене судом у складі судді Луньової Д.Ю.,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, третя особа: Служба у справах дітей Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, третя особа: Служба у справах дітей Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що згідно з договором купівлі-продажу від 14 вересня 2013 року позивач є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані її донька ОСОБА_2 та онук ОСОБА_3 , але фактично не проживають за вказаною адресою з 2014 року.

У зв`язку з високою вартістю комунальних послуг позивач звернулась до управління соціального захисту Лисичанської міської ради Луганської області щодо призначення житлової субсидії та отримала відповідь, що при призначенні субсидії будуть враховані доходи усіх зареєстрованих на житловій площі осіб, а у разі відсутності інформації про такі доходи, обрахунок буде проведено у розмірі трьох розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

При зверненні до Лисичанської міської ради Луганської області з питання зняття з реєстрації відповідачів, отримала роз`яснення про необхідність особистої присутності особи, що знімається з обліку.

Позивач зазначає про те, що особистих речей, які належать відповідачам в її квартирі не має, вони не цікавляться станом квартири, не сплачують комунальні платежі та не утримують. Відповідачі зареєстровані та проживають на території іншої держави, у зв`язку з значною віддаленістю та скрутним матеріальним становищем не можуть прибути до м. Лисичанськ Луганської області для зняття з реєстрації, тому ОСОБА_2 надала нотаріально посвідчену заяву про визнання позовних вимог.

Заочним рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 15 червня 2021 року, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - ОСОБА_4 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, не з`ясування обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 15 червня 2021 року скасувати в частині відмови у визнанні ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у цій частині.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не досліджено надану ОСОБА_2 нотаріально посвідчену заяву від 08 липня 2020 року про визнання позовних вимог з зазначеною інформацією про місце реєстрації відповідачки та її малолітнього сина на території іншої держави за однією адресою.

Суд першої інстанції не обґрунтував відмову у прийнятті заяви ОСОБА_2 про визнання позову.

ОСОБА_2 є законним представником свого малолітнього сина ОСОБА_3 , а тому відповідно до ч. 1 ст. 59 ЦПК України захищає його права, свободи та інтереси. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України визначається, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Наслідком оскаржуваного рішення є ситуація, коли малолітня дитина, фактично мешкає та зареєстрована на території іншої держави з батьками, лишається зареєстрованою одна в квартирі без батьків.

Суд не встановив вказаних обставини та помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, викладені в апеляційній скарзі.

У судове засідання відповідачі не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у визначеному законом порядку.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у визначеному законом порядку. На адресу Луганського апеляційного суду надали заяву про розгляд справи без участі представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно апеляційної скарги позивачем рішення суду оскаржується в частині відмови у визнанні ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованої за адресою: АДРЕСА_1

Рішення суду в частині задоволення у визнанні ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем не оскаржується, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в оскаржуваній частині.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині вимог про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Позивачем не надано суду доказів того, що малолітній ОСОБА_3 , набув право власності або право постійного користування іншим житлом.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не в повній мірі відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 14.09.2013 року (а.с.14) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.15).

З довідки від 24.06.2020 року №147, виданої КП «ЛЖЕК №3», вбачається, що позивач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 ,

в якій зареєстровані її донька ОСОБА_2 та онук ОСОБА_3 , які фактично не мешкають за адресою реєстрації з 2014 рік по теперішній час (а.с.12).

Позивачем до позовної заяви було додано заяву ОСОБА_2 , підпис на якій посвідчено нотаріусом Бокситогорського нотаріального округу Ленінградської області про визнання позову. Згідно вказаної заяви, яка адресована Лисичанському міському суду Луганської області, відповідач ОСОБА_2 від себе та від імені свого малолітнього сина ОСОБА_3 визнала заявлені вимоги позивача, з позовними вимогами згодна.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції позивачка зазначила, що її донька та онук проживають у Російській Федерації, донька отримала там громадянство, працює, онук навчаються у школі, вони забезпечені власним житлом.

На підтвердження вказаних обставин, відповідачем на адресу Луганського апеляційного суду надано довідку з місця проживання, виписку з Єдиного державного реєстру нерухомості, договір купівлі-продажу квартири.

Для повного, об`єктивного та все стороннього розгляду справи вказані докази були долучені до матеріалів справи.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 10.12.2019 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 купили в загальну сумісну власність нерухоме майно- квартиру АДРЕСА_2 , проведено державну реєстрацію права власності 14.12.2019 року.

Відповідно до довідки, яка видана ОСОБА_2 яка зареєстрована за місцем проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 разом з нею зареєстрований і син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною

17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені статтями 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 , вказує, що відповідач ОСОБА_2 разом з сином (онуком позивача) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 фактично не проживають у її квартирі з 2014 року, чим створюють перешкоди у користуванні цим майном, та просить визнати останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням

У відповідності до ч. 2 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї.

За ч. 1 ст. 3 цієї Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ст.27 Конвенції про права дитини).

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», охороною дитинства є система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Частиною 2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Суд враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Так як спірна квартира не є місцем проживання відповідачки ОСОБА_2 , тому квартира не може бути і місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 , який проживає зі своєю матір`ю - відповідачкою у справі.

Враховуючи, що у користуванні ОСОБА_3 є інше житло, яке належить його матері ОСОБА_2 на праві сумісної власності, та те, що відповідачі, не проживають за адресою: АДРЕСА_1 з 2014 року, вимоги позивача про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню у відповідності до п.п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухваленням нового судового рішення про задоволення заявлених вимог позивача в оскаржуваній частині.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. ст. 376, 384 ЦПК України, Луганський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 15 червня 2021 року в оскаржуваній частині щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 про визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням- квартирою скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_4 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 17 січня 2022 року.

Головуючий

Судді: