Справа № 147/10/20
Провадження № 22-ц/801/39/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Натальчук О. А.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 рокуСправа № 147/10/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,

за участі секретаря Кобенди Ю. О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину неукладеним, стягнення безпідставно набутого майна (грошових коштів),

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бєліков Олександр Сергійович, на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 23 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Натальчук О.А. в приміщенні суду в м. Тростянець, повний текст рішення складено 29 вересня 2021 року, -

в с т а н о в и в :

08 січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину неукладеним, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19 липня 2019 року він сплатив ОСОБА_2 5000 доларів США відповідно до розписки, виданій позивачу відповідачем. Зазначені кошти були сплачені в якості авансу за проектні роботи. При цьому ні у розписці, ні у будь-якому іншому документі не було зазначено строк виконання робіт, ціна договору, не зазначається також про завдання на проектування. Будь-яких усних домовленостей з приводу вказаних умов договору між позивачем та відповідачем також досягнуто не було. Після складення розписки позивач декілька разів звертався до відповідача з приводу обсягу та змісту роботи, яку необхідно виконати, проте жодного разу не отримав відповіді на свої питання. В подальшому між сторонами не укладалися жодні усні або письмові домовленості. Також відповідачем не виконувалась будь-яка робота на користь позивача та не передавалися будь-які результати такої роботи. На вимогу позивача повернути сплачені грошові кошти, було відмовлено. Таким чином, враховуючи, що в розписці, виданій відповідачем позивачу, не зазначені будь-які умови договору підряду, передбачені статтями 887-890 ЦК України, в тому числі істотні умови договору, відтак фактично між сторонами не було укладено договору підряду проектних робіт в розумінні вимог діючого законодавства.

На підставі положень статей 887 - 890, 1212 ЦК України, ОСОБА_1 просив :

-визнати неукладеним договір підряду між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;

-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000 доларів США, як безпідставно набуте майно за розпискою від 19 липня 2019 року.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 23 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бєліков О. С., подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених в рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що 19 липня 2019 року ОСОБА_1 було сплачено ОСОБА_2 5000 доларів США відповідно до розписки, наданої відповідачем позивачу. Зазначені кошти були сплачені в якості авансу за проектні роботи. При цьому, ні у вказані розписці, ні в будь якому іншому документі, не зазначено строк дії договору, строк виконання робіт, загальна ціна договору, не зазначається також про завдання на проектування. Будь яких усних домовленостей з приводу вказаних умов договору між позивачем та відповідачем також досягнуто не було. Так домовленості щодо істотних умов договору мали бути визначені в подальшому. Проте, між сторонами не укладалися жодні усні або письмові домовленості. Позивач не погоджувався на будь які пропозиції відповідача. На вимогу позивача повернути сплачені грошові кошти було відмовлено. За відсутності укладеного між сторонами письмового договору, єдиним способом захисту свого порушеного права позивачем є стягнення безпідставно набутих коштів.

Судом першої інстанції не враховано правову позицію Касаційного цивільного суду від 07 серпня 2019 року у справі № 639/5294/16, якою залишено в силі рішення судів попередніх інстанції, якими стягнуто із відповідача безпідставно набуті кошти, сплачені в якості аванса за відсутності фактично укладеного договору між сторонами.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Конякін М. С., посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

19 січня 2022 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшла заява адвоката Конякіна М. С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю адвоката Конякіна М. С. в іншому судовому процесі у кримінальному провадженні № 151/258/20 у Бершадському районному суді Вінницької області, яке призначено на 10:30 год. на 19.10.2022 року. У заяві також зазначено, що адвокат не може надати відомості про участь у судовому засідання в м. Бершадь у зв`язку із збоєм роботи сайту судова влада.

Суд апеляційної інстанції, ознайомившись із заявою адвоката Конякіна М. С., дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, оскільки адвокат в заяві зазначає, що він зайнятий в іншому судовому процесі у кримінальному провадженні № 151/258/20 у Бершадському районному суді Вінницької області, яке призначено на 10:30 год. на 19.10.2022 року, тоді як дана справа призначена до розгляду на 10:30 год на 19.01.2022 року. Крім цього, доказів того, що адвокат Конякін М. С. представляє інтереси клієнта у справі № 151/258/20 суду апеляційної інстанції не надано. Не заявлено також адвокатом і клопотання щодо продовження строків розгляду апеляційної скарги.

У судовому засіданні адвокат позивача Бєліков О.С. підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення аналогічні викладеному у ній. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення адвоката апелянта, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

За змістом частини першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

19 липня 2019 року ОСОБА_2 від ОСОБА_1 була отримана сума у розмірі 5000 доларів США, як аванс за проектні роботи, про що було зафіксовано в розписці / т. 1 а. с. 6/.

Як стверджує відповідач, загальна вартість послуг, які він мав надати позивачу становила 25000 доларів США, аванс мав становити 12500 доларів США.

За їх усною домовленістю, ОСОБА_2 мав надати послуги зі створення дизайн-проекту інтер`єру приміщень загальною площею 278 кв.м., що розташоване в котеджному містечку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », АДРЕСА_1 .

Також в судовому засіданні встановлено та узгоджується поясненнями свідків, що роботи з виготовлення дизайн-проекту розпочалися наприкінці червня 2019 року. Архітектурна частина проекту була закінчена ближче до зими 2019 року.

Однак представник позивача стверджує, що між сторонами не укладалося жодних усних та письмових домовленостей. Відповідачем не виконувалася будь яка робота на користь позивача та не передавалися результати даної роботи. На вимогу позивача повернути суму авансового платежу було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що кошти, стягнення яких вимагає позивач, були сплачені ним на виконання певних зобов`язань на умовах, що мали місце між сторонами, про що свідчить наданий позивачем доказ розписка від 19 липня 2019 року із зазначенням певної цілі за проектні роботи, що вказує на набуття відповідачем майна, тобто грошових коштів у розмірі 5000 доларів США за наявності достатніх правових підстав у вигляді договору, тобто у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству. Наявність між сторонами договірних відносин вбачається також і з показів свідків та доказів, наданих відповідачем у вигляді візуалізацій дизайнерського проекту. Представником позивача не заперечується те, що ОСОБА_2 та найняті ним працівники, виконували певні робити із розроблення дизайну та виїжджали на об`єкт, належний відповідачеві.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Твердження представника позивача про те, що сторони не уклали письмовий договір, не погодили усі істотні умови договору не спростовує факту наявності між сторонами договірних відносин з приводу розроблення дизайн проекту.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що грошові кошти, передані позивачем відповідачу під розписку, не являються безпідставно набутими, а правовідносини між сторонами не вважаються позадоговірними.

Зазначений висновок суду першої інстанції зроблений за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Щодо вимог про стягнення безпідставно набутого майна (грошових коштів).

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року № 6-122цс14.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що 19 липня 2019 року ОСОБА_2 була отримана сума у розмірі 5000 доларів США, як аванс, предоплата за проектні роботи. Даний факт було зафіксовано в розписці. Тобто, факт надання відповідачу ОСОБА_1 коштів у вищезазначеному розмірі свідчать про те, що під час таких дій, позивач діяв цілеспрямовано і свідомо, що спростовує його посилання на відсутність будь-яких домовленостей.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна в iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутноcтi збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Кошти, стягнення яких вимагає позивач, були сплачені ним на виконання певних зобов`язань на умовах, що мали місце між сторонами, про що свідчить наданий позивачем доказ розписка від 19 липня 2019 року із зазначенням певної цілі за проектні роботи, що вказує на набуття відповідачем майна, тобто грошових коштів у розмірі 5000 доларів США за наявності достатніх правових підстав у вигляді договору, тобто у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

Наявність між сторонами договірних відносин вбачається також і з показів свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та доказів, наданих відповідачем у вигляді візуалізацій дизайнерського проекту. Крім того, судом першої інстанції враховано той факт, що ОСОБА_2 та найняті ним працівники, виконували певні робити із розроблення дизайну та виїжджали на об`єкт, належний відповідачеві.

Дану обставину підтвердив у судовому засіданні і адвокат апелянта.

Відповідно до статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли зобов`язальні договірні правовідносин, що врегульовані положеннями цивільного закону про надання послуг.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13.

Отже, зміст розписки та виконання певних дій з боку обох сторін ( сплата авансу позивачем та виготовлення проектної документації відповідачем) свідчить про наявність між сторонами договірних правовідносин, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про не застосування положень статті 1212 ЦК України та відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення безпідставно набутого майна (грошових коштів).

Відсутність договору у письмовому вигляді не обов`язково має означати, що цей договір не було укладено. У разі визнання договору неукладеним, суду слід також враховувати, що фактичні дії сторін можуть свідчити про те, що договір все ж таки був укладений, але на інших умовах.

Судом першої інстанції правомірно враховано надані відповідачем докази /т. 1 а. с. 30-198/, які підтверджують, що ОСОБА_2 виконував умови договору, а саме виготовив розробку дизайн-проекту житлового приміщення мансарди (горища). Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач звертає увагу суду на той факт, що він та його представники здійснювали виїзд на об`єкт з метою оцінки площі будинку, об`єму роботи, надання консультацій щодо можливих варіантів дизайну та здійснили в фотофіксацію об`єкта; зокрема виконали - обміри (креслення) приміщень лівого крила (2-й поверх), розгортки стін ігрової кімнати хлопчиків, план демонтажу підлогового покриття, план демонтажу стін та перегородок, план розташування меблів та обладнання, у двох варіантах, тощо. Тобто, сам відповідач та його представники виїздили безпосередньо на об`єкт домовленості, мали безперешкодний доступ до нього, про що свідчить відбиток печатки для перепусток обслуговуючого кооперативу «Золоче» /т. 1 а. с. 189/.

Таким чином, фактичні дії щодо виконання договору свідчать про домовленість сторін.

Також судом першої інстанції враховано, що відповідачем було розроблено письмовий примірник договору, який було надіслано особисто свідком ОСОБА_5 на електронну адресу юридичного відділу Ахтирського А.О. /т. 1 а. с. 179/, що свідчить про намір ОСОБА_2 письмово узгодити усі домовленості, які між сторонами відбулися. В подальшому договір було повернуто з певними правками, однак він підписаний не був /т. 1 а. с. 181-188/ .

Твердження представника позивача про те, що сторони не уклали письмовий договір, не погодили усі істотні умови договору не спростовує факту наявності між сторонами договірних відносин з приводу розроблення дизайн проекту.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що грошові кошти, передані позивачем відповідачу під розписку, не являються безпідставно набутими, а правовідносини між сторонами не вважаються позадоговірними.

Виходячи із встановленої судом наявності між сторонами фактичних договірних відносин, а також відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження безпідставного збагачення відповідача за рахунок позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000 доларів США, як безпідставно набуте майно за розпискою від 19 липня 2019 року.

Щодо позовної вимоги про визнання неукладеного договору.

У постанові Верховного Суду від 30 липня 2019 року у справі №907/804/17 зазначено, що вимога про визнання договору неукладеним не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, який передбачений положеннями Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України.

У постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №456/2946/17 зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. У такому разі визнання вказаного договору укладеним не буде належним способом захисту.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що позивач обрав неефективний спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів, а отже в задоволені позовної вимоги про визнання неукладеним договору слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції. Зазначені доводи є аналогічними тим, що зазначались позивачем в суді першої інстанції, їм надана оцінка в рішенні суду першої інстанції, з якою погоджується також суд апеляційної інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано правову позицію Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 639/5294/16, якою залишено в силі рішення судів попередніх інстанції, якими стягнуто із відповідача безпідставно набуті кошти, сплачені в якості аванса за відсутності фактично укладеного договору між сторонами, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки правовідносини у цій справі та у справі № 639/5294/16 не є подібними. Так, на відміну від тієї справи, у справі , що переглядається обидві сторони здійснили певні дії на виконання взятих на себе зобов`язань, тоді, як у справі № 639/5294/16 відповідач не вчиняв жодних дій на виконання зобов`язань.

У постанові Верховного суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року у справі № 172/426/14-ц зазначено, що якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, а також те, що судом апеляційної інстанції відмовлено в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишено без змін, відтак судові витрати понесені ОСОБА_1 по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за позивачем.

При цьому, враховуючи те, що у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив стягнути із позивача на його користь судові витрати, а саме 13500 грн витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції та 9555,80 грн витрати на проїзд до суду першої інстанції (смт. Тростянець) з м. Києва, суд апеляційної інстанції вважає, що з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати на правничу допомогу в сумі 2000 (гривень) за подання відзиву на апеляційну скаргу /т. 2 а. с. 208-210/.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що судом першої інстанції відмовлено в стягненні з позивача на користь відповідача судових витрат понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції, оскільки доказів понесення відповідачем судових витрат надано не було. Рішення суду першої інстанції в цій частині відповідачем не оскаржувалось, відтак відсутні правові підстави для стягнення з позивача на користь позивача судових витрат, понесених відповідачем в суді першої інстанції.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що вимога представника відповідача про стягнення з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу (представництво) в сумі 7500 грн суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки представник ОСОБА_6 не брав участі в судовому засіданні під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бєліков Олександр Сергійович, залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 23 вересня 2021 року у даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 2000 (дві тисячі) гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 20 січня 2022 року.