ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

іменем України

12 січня 2022 року

м. Харків

справа № 638/7248/19

провадження № 22ц/818/1080/22

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів - Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

імена (найменування) сторін:

позивач Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 січня 2020 року в складі судді Грищенко І.О.,

у с т а н о в и в:

В травні 2019 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі АТ «Ощадбанк») в особі філії Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 18 листопада 2014 року між банком та ОСОБА_1 укладено Договір про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки № НОМЕР_1 (далі Договір № 978706), відповідно до умов якого, з урахуванням Додаткового договору № 1 від 26 лютого 2015 року, банк надав ОСОБА_1 кредит в сумі 30 000,00 грн, відкрив поточний рахунок № НОМЕР_2 на умовах тарифного пакету «Зарплатний», надав платіжну картку типу Mastercard Debit Standard зі сплатою 9,00 грн процентів річних на залишок коштів за послугою Мобільні заощадження», зі строком дії платіжної картки.

Своїх зобов`язань за кредитним договором боржник не виконав, допустив заборгованість перед банком, яка станом на 02 квітня 2019 року склала суму в розмірі 64 923,99 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту 29 178,81 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом 17 838,84 грн, інфляційні втрати 1 809,09 грн (на суму простроченого кредиту) та 1 647,94 грн (на суму нарахованих та несплачених процентів), 3% річних 637,94 грн (на суму простроченого кредиту) та 543,33 грн (на суму нарахованих та несплачених процентів), яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 січня 2020 року позов АТ «Ощадбанк» задоволено. З ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» стягнута заборгованість за кредитним договором в розмірі 64 923,99 грн та судовий збір в розмірі 1 921,00 грн.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим заборгованість в указаному розмірі підлягає стягненню з підстав, передбачених статтями 1054 та 625 ЦК України.

14 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 січня 2020 року.

Заява, з урахуванням доповнень, мотивована тим, що справа розглянута за його відсутності, оскільки повістки надсилалися за адресою, за якою він на час розгляду справи не проживав. Зазначає, що в матеріалах справи відсутній детальний розрахунок щодо заборгованості за пенею.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 липня 2021 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 січня 2020 року залишена без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що справа розглянута з дотриманням правил підсудності, оскільки відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до підсудності Дзержинського районного суду м. Харкова. За вказаною адресою відповідач повідомлявся судовою повісткою. Крім того, інформація щодо розгляду справи була розміщена на офіційному сайті «Судова влада», який є у загальному доступі. Рішення суду було направлено відповідачу та розміщено у Єдиному реєстрі судових рішень, який також є у загальному доступі. Докази, на які посилається ОСОБА_1 , були предметом судового розгляду та судом їм надана належна оцінка.

05 серпня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про направлення справи до Бабушкінського районного суду м. Дніпро для розгляду за встановленою підсудністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він з 19 березня 2015 року зареєстрований та постійно проживає разом зі своєю сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 . Цю інформацію він надав суду разом з заявою про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 січня 2020 року, однак суд першої інстанції цій обставині не дав належної оцінки та, залишаючи заяву без задоволення, позбавив його доступу до правосуддя.

Зазначає, що він перебуває на військовій службі з 10 жовтня 2005 року, а у Військовій частині НОМЕР_3 з 09 березня 2017 року по теперішній час. В Україні розпочався особливий період 18 березня 2014 року, який триває по теперішній час. Вирішуючи спір, суд першої інстанції не взяв до уваги Закон України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» (далі Закон № 1275- VII). Законом № 1275- VII внесено зміни до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме статтю 14 доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовослужбовцям з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Крім того, він є учасником бойових дій, тому на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

29 вересня 2021 року АТ «Ощадбанк» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило залишити заочне рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Крім того, позивач зазначає, що у банку відсутні підстави для списання нарахованих процентів, пені та штрафних санкцій, оскільки ОСОБА_1 не надав банку перелік документів, встановлених листом Міністерства Оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142, а саме: військовий квиток, у якому в відповідних розділах здійснюють службові відмітки, або довідку про призов військовозобов`язаного на військову службу, видані військовими комісаріатами або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідку про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що 18 листопада 2014 року між банком та ОСОБА_1 укладено Договір № 978706, відповідно до умов якого, банк відкрив ОСОБА_1 поточний рахунок № НОМЕР_2 в гривні України на умовах тарифного пакету «Зарплатний», Тарифів за користування платіжною карткою, розміщених на сайті банку та на інформаційних стендах, що знаходяться у приміщеннях установ банку. Банк надав відповідачу платіжну картку типу Mastercard Debit Standard зі сплатою 9,00 грн процентів річних на залишок коштів за послугою «Мобільні заощадження». (а. с. 10-11).

26 лютого 2015 року між сторонами укладено Додатковий договір № 1, відповідно до умов якого, зокрема ОСОБА_1 встановлено кредит в сумі 30 000,00 грн, зі сплатою 28,00% річних щомісячно, 35,00% річних за несанкціонований овердрафт та 0,001% річних за користування кредитом протягом грейс-періоду за умов безготівкового розрахунку платіжною карткою, зі строком дії платіжної картки (а. с. 12-13).

Пунктом 4.4. Додаткового договору від 26 лютого 2015 року № 1 до Договору № 978706 передбачено, що клієнт зобов`язаний щомісячно отримувати звіт (виписку) по рахунку та сплачувати за кредитом всі платежі на підставі цього звіту (виписки) по рахунку, не пізніше 25 числа місяця, наступного за звітним або на початку операційного дня, наступного за вихідним, святковим днем чи неробочим згідно з договором. В разі порушення строку сплати платежів за договором клієнт зобов`язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до пункту 4.9. Додаткового договору від 26 лютого 2015 року № 1 до Договору № 978706 банк має право вимагати від клієнта дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним та інших платежів за цим договором та застосувати процедуру звернення стягнення на майно клієнта згідно з чинним законодавством України (в тому числі звернути стягнення на грошові кошти, що розміщені на будь-якому рахунку клієнта), у випадку невиконання або неналежного виконання клієнтом зобов`язань щодо своєчасного повернення кредиту, сплати процентів за користування ним та інших платежів за цим договором, в тому числі, але не виключно у випадку:

1) затримання сплати клієнтом кредиту (або частини) та/або перевищення витратного ліміту (несанкціонованого овердрафту) та/або процентів, обов`язок сплати яких передбачено договором, щонайменше на один календарний місяць;

2) затримання сплати клієнтом комісійних винагород банку, обов`язок сплати яких передбачений цим договором;

3) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків;

4) несплати клієнтом більше однієї виплати за цим договором, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту;

5) вчинення клієнтом дій, які за обґрунтованим висновком банку призведуть до того, що клієнт не виконає свої зобов`язання щодо цього договору;

6) інше істотне невиконання зобов`язань за договором та/або зобов`язань, що визначені цим договором, внаслідок яких банк має право вимагати дострокове повернення кредиту та інших платежів за цим договором.

Своїх зобов`язань за кредитним договором боржник не виконав, допустив заборгованість перед банком, у зв`язку з чим 10 травня 2018 року банк направив ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту в розмірі 39 541,46 грн (заборгованість за тілом кредиту 29 178,81 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом 693,90 грн, заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом 9 668,75 грн) протягом 30 днів (а. с. 22).

Станом на 02 квітня 2019 року заборгованість склала суму в розмірі 64 923,99 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту 29 178,81 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом 17 838,84 грн, інфляційні втрати 1 809,09 грн (на суму простроченого кредиту) та 1 647,94 грн (на суму нарахованих та несплачених процентів), 3% річних 637,94 грн (на суму простроченого кредиту) та 543,33 грн (на суму нарахованих та несплачених процентів), яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Особливий період відповідно до абзацу п`ятого статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19) дійшла висновку, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

На підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, з 18 березня 2014 року в Україні розпочався особливий період, який на час розгляду справи тривав.

Пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц, провадження № 61-21025св18.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

За змістом частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірних договорів) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорів про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За змістом статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договору матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником. Оскільки обслуговування кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Позичальник сплачує відсотки за користування кредитними коштами.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) сформовано правовий висновок такого змісту: «Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику».

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

З огляду на зазначене, положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісії за обслуговування кредиту є нікчемними, оскільки суперечать положенням частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Установлено, що позичальник за кредитним договором ОСОБА_1 з 10 жовтня 2005 року є військовослужбовцем, а саме: майором у Військовій частині НОМЕР_4 , м. Донецьк, в складі якої в період з 07 квітня 2014 року по 19 вересня 2014 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів. З 09 березня 2017 року перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_5 по теперішній час (а. с. 79-80).

Отже, на час укладення кредитного договору 18 листопада 2014 року, Додаткового договору №1 до цього договору 26 лютого 2015 року, в період виконання його умов, а також станом на момент ухвалення судом першої інстанції рішення 17 січня 2020 року відповідач мав статус військовослужбовця Збройних Сил України та на нього поширювались пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», тобто до нього не могла застосовуватись відповідальність у виді штрафних санкцій та пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також був відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом.

Таким чином, проценти за користування кредитом та пеня були нараховані ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем, в особливий період, тому, відповідно до вимог пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей» не підлягали ним до сплати, а здійснені платежі за період виконання умов договору мали зараховуватись на погашення заборгованості за тілом кредиту.

Установлено, що за період з 26 березня 2015 року по 04 жовтня 2016 року ОСОБА_1 отримано кредитних коштів на суму 44 489,13 грн, сплачено основну суму кредиту - в розмірі 15 310,32 грн, чергових платежів за процентами за період з 26 травня 2015 року по 26 березня 2019 року - в розмірі 13 916,20 грн, пені за період з 02 вересня 2015 року по 26 березня 2019 року в розмірі 168,20 грн, а також комісію за розрахункове касове обслуговування (далі РКО) 10,50 грн.

Вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що раніше сплачені ОСОБА_1 суми в загальному розмірі 14 094,89 грн (чергові платежі за процентами, пеня та РКО) підлягають зарахуванню на погашення заборгованості за кредитним договором, як погашення заборгованості за тілом кредиту.

Звертаючись 10 травня 2018 року до ОСОБА_1 з вимогою про дострокове повернення кредиту, банк реалізував своє право на пред`явлення вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України, чим змінив строк виконання у повному обсязі кредитного зобов`язання відповідача, отже у АТ «Ощадбанк» припинилося право нараховувати проценти за кредитом, після чого товариство не вправі здійснювати нарахування процентів.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, нараховані відповідно до статті 625 ЦК України не підпадають під обмеження, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону № 2011-XII, оскільки за своєю суттю, як і інфляційні втрати, стягнення яких погоджено судами двох інстанцій, мають компенсаційний, а не штрафний характер, виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає в отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19), від 23 жовтня 2019 року № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) та 27 листопада 2019 року № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19).

Враховуючи викладене, 3% річних від простроченої суми заборгованості за кредитним договором 15 083,92 грн (заборгованість за кредитним договором) за період з липня 2018 року по квітень 2019 року становлять суму в розмірі 329,78 грн із розрахунку: 15 083,92 грн х 3% х 266 (кількість днів прострочення) : 365 : 100.

Втрати від інфляції на суму простроченого кредиту за період з липня 2018 року по березень 2019 року становлять суму в розмірі 1165,99 грн із розрахунку: 15 083,92 грн (заборгованість за кредитним договором) х 107,73% (сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу) / 100% - 15 083,92 грн (заборгованість за кредитним договором).

Судова колегія вважає, що відповідно до вимог Закону № 2011-XII відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в іншій частині щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки суми інфляційний втрат та 3% річних нараховані ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем, в особливий період з урахуванням нарахованих та несплачених процентів та які підлягають зарахуванню на погашення заборгованості за кредитним договором, як погашення заборгованості за тілом кредиту.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 16579,69 грн, з яких: 15 083,92 грн (29 178,81 грн - 13 916,20 грн - 168,20 грн 10,50 грн) заборгованість за тілом кредиту, 1165,99 грн інфляційні втрати, 329,78 грн 3% річних, та залишенням без задоволення позову в іншій частині.

Доводи апеляційної скарги про порушення правил підсудності не можуть бути прийняті до уваги.

Матеріали справи свідчать, що укладаючи з банком Договір № 978706 18 листопада 2014 року та Додаткову угоду № 1 до цього договору 26 лютого 2015 року, ОСОБА_1 зазначив адресу проживання: АДРЕСА_1 . Ця ж адреса зазначена і в паспорті.

За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області ОСОБА_1 з 19 березня 2015 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 32).

За вказаною адресою відповідач повідомлявся про розгляд справи 17 січня 2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке повернулося до суду з відміткою «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (а. с. 52-53).

За правилами частини дев`ятої статті 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України.

АТ «Ощадбанк» при зверненні до суду з позовом було сплачено 1 921 грн судового збору; ОСОБА_1 за подачу заяви про перегляд заочного рішення було сплачено 908 грн (а. с. 64), а за подачу апеляційної скарги - 2881,50 грн (а. с. 118).

Між тим, відповідно до частини першої статті 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з пунктом 1.4.2 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік») розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на час станом на 01 січня 2021 року становив 2270 грн.

Враховуючи викладене, судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення становить 454 грн і саме ця сума має бути врахована при вирішені питання про розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову (25,54%), судовий збір підлягає стягненню:

- з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» - в розмірі 490,62 грн із розрахунку: 1921*25,54%/100%.

- з АТ «Ошадбанк» на користь ОСОБА_1 в розмірі 2483,61 грн із розрахунку: (2881,50+454)* 74,46%/100%

За правилами частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням викладеного, з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1992,99 грн із розрахунку: 2483,61 грн 490,62 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 січня 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( паспорт НОМЕР_6 , виданий Богодухівським РВУМВС України в Харківській області 29 січня 2003 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» (, місто Харків, майдан Конституції, буд. 22) заборгованість за Договором про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки від 18 листопада 2014 року № 978706 в загальному розмірі 16579,69 грн (шістнадцять тисяч п`ятсот сімдесят дев`ять грн. 69 коп.).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» , місто Харків, майдан Конституції, буд. 22) на користь ОСОБА_1 ( паспорт НОМЕР_6 , виданий Богодухівським РВУМВС України в Харківській області 29 січня 2003 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 1992,99 грн (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто дві грн 99 коп.).

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 12 січня 2022 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина