ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» січня 2022 року

м. Харків

справа № 642/2207/21

провадження № 22ц/818/1326/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А. В., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач Харківське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2021 року в складі судді Шрамко Л.Л.

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що 16 липня 2018 року на підставі наказу від 13 липня 2018 року № 106/к її прийнято інженером ІІ категорії медичного відділу Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства, а наказом від 21 жовтня 2020 року № 141/К - звільнено цього дня за власним бажанням згідно частини 3 статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства про працю та умов колективного договору щодо виплати заробітної плати.

Зазначила, що станом на 21 жовтня 2020 року відповідач заборгував їй суму в розмірі 51 615,44 грн, яка складається з заробітної плати за березень-жовтень 2020 року, компенсації невикористаної відпустки та вихідної допомоги згідно статті 44 КЗпП України, які не сплачено через відсутність коштів.

Вказала, що її середньоденна заробітна плата становить 308,97 грн, тому за період з 22 жовтня 2020 року по 15 квітня 2021 року середній заробіток складає 37 694,34 грн.

Вважала, що їй завдано моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 10 000,00 грн.

Просила стягнути з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на її користь заборгованість із нарахованої, але невиплаченої при звільненні заробітної плати за березень-жовтень 2020 року (із вихідною допомогою) в сумі 51 615,44 грн; середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні з 22 жовтня 2020 року по день ухвалення судового рішення та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; судові витрати у справі стягнути з відповідача.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 51 615,44 грн, середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 22 жовтня 2020 по день ухвалення рішення - 30 серпня 2021 року в сумі 22 000,00 грн та моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн, а всього 75 615,44 грн; стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства у відшкодування витрат зі оплати судового збору на користь ОСОБА_1 585,92 грн; в інший частині в задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати в частині стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 22 жовтня 2020 року по день ухвалення рішення 30 серпня 2021 року в сумі 22 000,00 грн та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині в сумі 65 810,61 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення не звернув увагу на те, що станом на день ухвалення оскаржуваного рішення сума середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 22 жовтня 2020 року по день ухвалення рішення 30 серпня 2021 року (213 робочих дня) склала 65 810,61 грн. Вказала, що на момент її звільнення у відповідача була можливість повністю або частково погасити заборгованість по заробітній платі, але замість погашення заборгованості працівникам, кошти були направлені на погашення кредиторської заборгованості перед постачальниками товарів та послуг, на придбання виробничої сировини та матеріалів, в тому числі ПММ, на телекомунікаційні послуги, витрати на охорону праці, дезінсекція та дератизація, навчання медичного персоналу, придбання, поштові відправлення, інші послуги з забезпечення діяльності підприємства. Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила залучити в якості доказів інформацію, викладену в акті Головного управління Держпраці у Харківській області від 18 листопада 2020 року та 31 грудня 2020 року, акт Головного управління Держпраці у Харківській області від 16 березня 2021 року та інформацію про врегулювання спору про надану неправильну інформацію, надану позивачці в довідці про заробітну плату після звільнення та витребувати у відповідача довідки про рух грошових коштів по рахунках за період з 01 січня 2021 року на дату розгляду справи.

27 жовтня 2021 року до суду апеляційної інстанції від Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства надійшло заперечення на клопотання про долучення доказів до матеріалів справи та витребування доказів за відсутності поважних причин в їхньому вчасному отриманні та неможливості надання до суду першої інстанції.

27 жовтня 2021 року до суду апеляційної інстанції від Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначив, що визначена судом першої інстанції сума середнього заробітку в розмірі 22 000,00 грн не протирічить позиції Великої Палати Верховного Суду. Наведені позивачкою розрахунку не ґрунтуються на чинних нормативно-правових актах, а є лише викладенням суб`єктивної оцінки позивачки з цього питання.

Клопотання ОСОБА_1 , зазначені в апеляційній скарзі, залишено без задоволення на підставі статті 367 ЦПК України.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року апеляційну скаргу Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства повернуто підприємству.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує рішення суду лише в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, тому в іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядається.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду в оскаржуваній частині скасувати.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що

при стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно враховувати принцип пропорційності, справедливості, добросовісності та розумності, тому сума до стягнення повинна складати 22 000, 00 грн.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до наказу Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства № 106/К від 13 липня 2018 року з 16 липня 2018 року ОСОБА_1 прийнято на посаду інженера ІІ категорії медичного відділу за строковим трудовим договором на період відпустки за доглядом за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_2 , до дня її фактичного виходу на роботу з посадовим окладом 4229,00 грн (а.с.11).

Як вбачається з наказу Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства № 141/К від 21 жовтня 2020 року ОСОБА_1 , менеджера з реклами відділу маркетингу, звільнено 21 жовтня 2020 року за власним бажанням у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю та умов колективного договору щодо виплати заробітної плати за частиною 3 статті 38 КЗпП України. Зазначено відповідно до статті 44 КЗпП України виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку та відповідно до статті 83 КЗпП України виплатити грошову компенсацію за невикористані 7 календарних днів щорічної основної відпустки (а.с.12).

З довідки про заборгованість від 02 листопада 2020 року вбачається, що заборгованість Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства з виплати всіх сум, що належать на момент звільнення до виплати ОСОБА_1 складає 51 615,44 грн (а.с.13).

З довідки про заборгованість від 02 листопада 2020 року вбачається, що заборгованість Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства з виплати всіх сум, що належать на момент звільнення до виплати ОСОБА_1 складає 256,11 грн (а.с.25).

Як вбачається з довідки Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства № 03/382 від 16 березня 2021 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становила 308,97 грн. У серпні 2020 року їй нараховано 4414,50 грн, у вересні 2020 року 5163,64 грн (а.с.14).

Із відповіді Головного управління Держпраці у Харківській області Управління з питань праці № Н-203/02.02/12-08/2683 від 17 березня 2021 року вбачається, що в порушення вимог чинного законодавства заробітна плата на підприємстві виплачується частинами з порушенням встановлених строків, пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У зв`язку з чим Харківське казенне експериментальне протезно-ортопедичного підприємство має місце заборгованість із виплати заробітної плати за період липень-грудень 2020 року, в тому числі, і ОСОБА_1 - в сумі 51 615,44 грн. Згідно розрахункових листків ОСОБА_1 нарахована заробітна плата: за березень 2020 року в розмірі 2489,17 грн; за квітень 2020 року 3637,25 грн; за травень 2020 року 4433,09 грн; за червень 2020 року 4679,37 грн; за липень 2020 року 4640,39 грн; за серпень 2020 року 6421,26 грн; за вересень 2020 року 4201,62 грн; за жовтень 2020 року 21 113,29 грн. За результатами проведеного заходу державного контролю вжито заходи в межах повноважень (а.с.15-16).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У статті 4 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У пункті 2.2 рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

Установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц, провадження № 61-23170сво18.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Зазначені висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18.

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судова колегія виходить з наступного.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу третього пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати).

Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

З довідки Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства № 03/382 від 16 березня 2021 року вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 308,97 грн, це також не оспорюється сторонами

З уточненої позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 жовтня 2020 року по день ухвалення судового рішення у справі.

Оскільки ОСОБА_1 звільнено з роботи 21 жовтня 2020 року, остаточний розрахунок з нею не проведено, рішення суду в даній справі ухвалено 30 серпня 2021 року, таким чином кількість днів затримки розрахунку при звільненні за цей період складає 217 робочих днів.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 22 жовтня 2020 року по день ухвалення судового рішення у справі, тобто по 30 серпня 2021 року становив 308,97 грн х 217 робочих днів = 67 046,49 грн.

Ухвалюючи судове рішення в цій частині, суд першої інстанції правильно керувався принципом пропорційності, загальним принципом справедливості, добросовісності та розумності, однак не врахував розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення колективним договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та дійшов помилкового висновку щодо зменшення суми до 22 000,00 грн. Враховуючи обставини справи, наведені вище, та норми права, критерії, за якими передбачається зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судова колегія вважає, що сума, яка підлягає стягненню з урахуванням розміру невиплаченої заробітної плати в 51 615,44 грн, час звернення позивачки до суду з даним позовом майже через 6 місяців, період затримки з 22 жовтня 2020 року по 30 серпня 2021 року та відсутність майнових втрат позивачки, яка з 02 листопада 2020 року працевлаштована повинна складати 40 000,00 грн.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції в цій частині необхідно скасувати та стягнути з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 40 000,00 грн.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося та не переглядалося.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги та апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково, 60, 78%, судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 551, 88 грн та судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 827, 82 грн, а всього 1379, 70 грн підлягає стягненню з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2021 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 22 000,00 грн, а всього 75 615,44 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь ОСОБА_1 40 000,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а всього, 93 615, 44 грн.

Рішення в частині стягнення з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства у відшкодування витрат зі оплати судового збору на користь ОСОБА_1 585,92 грн скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь ОСОБА_1 1379, 70 грн судового збору за подачу позову та апеляційної скарги.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося та не переглядалося.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 14 січня 2022 року.