Провадження №22-ц/812/73/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 січня 2022 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу №475/898/21 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Казанджий Ірини Сергіївни на рішення, яке постановив Доманівський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Єгорової Наталії Іванівни у приміщенні цього суду 05 жовтня 2021 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2021 р. ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів.

Позов мотивований тим, що судовим наказом Доманівського районного суду Миколаївської області у справі №473/741/17 від 31 липня 2017 року з позивача на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31 липня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. З моменту стягнення аліментів обставини змінилися, позивач створив нову сім`ю, де ІНФОРМАЦІЯ_1 у нього народився син ОСОБА_3 . Позивач є фізичною особою-підприємцем та внаслідок пандемії його робота є нестабільною, а тому розмір заробітної плати дещо зменшився. Сплата аліментів в розмірі 1/4 частини для позивача є складною у зв`язку з тим, що він має на утриманні ще одну дитину від другого шлюбу.

Посилаючись на викладене, позивач просив зменшити розмір аліментів, утримуваних з нього на користь відповідачки, з 1/4 частини до 1/6 частини від усіх видів доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Ухвалено змінити розмір стягнутих зі ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 , на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 31 липня 2017 року до досягнення дитиною повноліття.

Постановлено стягувати щомісячно, зі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканки АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/6 частини всіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з моменту набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

Відкликано з Доманівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) судовий наказ №475/741/17 від 31 липня 2017 року, виданий Доманівським районним судом Миколаївської області, у зв`язку з утратою ним законної сили.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Казанджий І.С. вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно задовольнив позов, погодившись з доводами позивача про те, що у зв`язку із народженням у позивача сина 11 березня 2021 року є підстави для задоволення позову, оскільки позивачем не надано доказів погіршення матеріального стану, а само лише народження другої дитини не є підставою для зменшення розміру аліментів, які стягнути на утримання сина сторін. Також звернуто увагу на те, що у позивача, навпаки, відбулося покращення матеріального стану, що підтверджується наступним: позивач як ФОП займається не лише ремонтом комп`ютерної техніки, як зазначено у позові, зокрема 14 серпня 2017 року до видів його діяльності додана «роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами» (КВЕД 47.11) та «технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів» (КВЕД 45.20). Крім того, ОСОБА_2 придбав у 2020 році автомобіль Reno Trafic. Також в апеляційній скарзі викладено вимогу про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені відповідачкою судові витрати в суді апеляційної інстанції, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу, в сумі 5000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Валешинський М.І. просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відзив мотивований тим, що доводи апеляційної скарги про збільшення доходу позивача ґрунтуються на припущеннях, оскільки збільшення КВЕДів не свідчить про покращення майнового стану позивача, а також скаржнику нічого не відомо про вартість, умови набуття права та технічний стан автомобілю Reno Trafic. Висновок суду про зменшення розміру аліментів відповідає обставинами справи, оскільки змінився сімейний стан позивача у зв`язку із народженням другої дитини, та така зміна аліментів не буде порушувати інтереси сина позивача ОСОБА_4 та буде відповідати інтересам ОСОБА_5 .

Щодо розгляду апеляційним судом нових доказів.

Частинами 1-3 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Порядок долучення доказів визначений статтею 83 ЦПК України.

Так, відповідно до частини 2 цієї статті відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 статті 83 ЦПК України).

В силу частину 8 статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частиною 10 статті 83 ЦПК України докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Виходячи з викладених положень процесуального закону, колегія суддів відхилила клопотання про приєднання до матеріалів справи, не прийняла до розгляду та повернула: долучений до апеляційної скарги витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ОСОБА_2 , та відповідь територіального сервісного центру МВС №4844 на запит адвоката, оскільки заявником не надано доказів наявності поважних причин неподання таких документів до суду першої інстанції, тоді як повноваження апеляційного суду щодо доручення нових доказів є обмеженими. Зокрема, посилання в апеляційній скарзі на юридичну необізнаність відповідачки не є об`єктивною, непереборною обставиною, яку можна віднести до поважних причин.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає з матір`ю, яка змінила прізвище на « ОСОБА_7 » після реєстрації шлюбу 28 лютого 2019 року (а.с. 13).

Судовим наказом Доманівського районного суду Миколаївської області від 31 липня 2017 року у справі №473/741/17 було стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі ј частини всіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 31 липня 2017 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 8-9).

ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_9 , батьком якого є позивач (а.с. 7).

Згідно довідки Центра надання адміністративних послуг Доманівської селищної ради № 1605 від 31 серпня 2021 року ОСОБА_9 зареєстрований за однією адресою з позивачем (а.с. 10).

Ухвалюючи рішення, яке оскаржується, суд вважав, що є підстави для зменшення стягнених на користь відповідачки на утримання сина аліментів у зв`язку із зміною сімейного стану позивача перебування у нього на утриманні двох дітей.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим.

У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився сімейний і матеріальний стан, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 у нього та ОСОБА_10 народився син ОСОБА_3 , а тому на його утриманні перебувають двоє малолітніх дітей. Крім того, через пандемію його дохід як фізичної особи-підприємця змінився.

Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалі справи, ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження зміни (погіршення) його майнового стану після стягнення з нього аліментів на підставі судового наказу від 31 липня 2017 року, зокрема і після народження ІНФОРМАЦІЯ_1 сина ОСОБА_3 .

Визначений у судовому наказі Доманівського районного суду Миколаївської області від 31 липня 2017 року у справі №473/741/17 розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні двох дітей, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини від шлюбу з ОСОБА_11 сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та суперечитиме його інтересам.

За такого колегія суддів приймає аргументи апеляційної скарги та вважає позовні вимоги недоведеними, а висновок суду про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 таким, що не відповідає вимогам матеріального закону, оскільки належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено погіршення його майнового стану, а зміна його сімейного стану - народження другої дитини від іншого шлюбу, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20), від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20 (провадження № 61-7397св21).

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що оскільки при ухваленні рішення суд першої інстанції помилково вважав встановленими обставини справи, які не були доведеними, а також неправильно застосував норми матеріального права та припустився порушень процесуального закону, є передбачені пунктами 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у позові.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

В силу частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача

Оскільки рішення суду скасовано, а за наслідками апеляційного перегляду у позові відмовлено, є передбачені законом підстави для розподілу судових витрат, які покладаються на позивача.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина статті 133 ЦПК України).

Так, порядок та розміри справляння судового збору визначені Законом України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI).

Подана у справі позовна заява містить вимоги майнового характеру про зменшення розміру аліментів.

Пунктом 1 частини 1 ст. 4 Закону № 3674-VI передбачено, що за подання позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір за ставкою: 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за подання апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами судовий збір справляється за ставкою 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

У 2021 році мінімальний розмір ставки судового збору за вимоги майнового характеру становить 908 грн., які були сплачені позивачем за подання позовної заяви і не підлягають поверненню у зв`язку із відмовою у позові.

Відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 5 Закону № 3674-VI позивачка звільнена від сплати судового збору у всіх судових інстанціях, а тому при поданні апеляційної скарги вона судовий збір не сплачувала, тому за вирішення справи в апеляційній інстанції з відповідача слід стягнути 1362 грн. судового збору в дохід держави.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед інших, витрати на професійну правничу допомогу (частина 3 статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

В апеляційній скарзі представник відповідачки просила про стягнення на користь останньої 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати на правничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно із частиною 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України.

Відповідно до статті 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із статтею 632 цього Кодексу ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з наданих представником ОСОБА_1 доказів, 26 листопада 2021 року вона уклала договір про надання правової допомоги з адвокатом Казанджий І.С., яка надавала відповідачці правову допомогу в апеляційної інстанції, зокрема, підготувала апеляційну скаргу.

Витрати ОСОБА_1 , пов`язані з оплатою правничої допомоги ОСОБА_12 у суді апеляційної інстанції, складають 5000 гривень.

На підтвердження зазначених судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в апеляційному порядку, відповідачка надала детальний опис робіт (наданих послуг) від 05 січня 2022 року, акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 05 січня 2022 року, згідно яких адвокатом виконані наступні роботи: ознайомлення з матеріалами справи № 475/898/21 (вартість 1000 грн.), пошук та аналіз правових позицій Верховного Суду при вирішення спорів за аналогічних обставин, підготовка правової позиції по справі (500 грн.), підготовка та подання апеляційної скарги (3000 грн.), підготовка адвокатського запиту до ТСЦ №4844, отримання витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно ФОП ОСОБА_2 (500 грн.).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року (справа № 904/4507/18) вказує на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

При вирішенні питання розподілу судових витрат суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у сумі 4500 грн., оскільки ця суми реально витрачена відповідачкою, що підтверджено наданими нею доказами, та відповідає умовам укладеного з адвокатом договору і обсягу виконаних останнім робіт, тоді як слід відмовити у стягненні 500 грн. витрат, пов`язаних із підготовкою адвокатського запиту до ТСЦ №4844, отримання витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно ФОП ОСОБА_2 , оскільки у долученні витребуваних адвокатом документів судом відмовлено.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Казанджий Ірини Сергіївни задовольнити.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований у будинку АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , в дохід держави 1362 грн. судового збору.

Стягнути зі ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований у будинку АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , 4500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_______________________________________________________

Повний текст постанови суду виготовлений 11 січня 2022 року