Дата документу 18.01.2022 Справа № 335/2133/19
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 335/2133/19 Головуючий у 1-й інстанції:Воробйов А.В.
провадження № 22-ц/807/264/22 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської О.В.,

секретар: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення вартості частини проданого спільного сумісного майна,

за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернуся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення вартості Ѕ частки автомобіля. Зазначав, що з 03.07.2014 сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.06.2016. В період шлюбу за спільні кошти подружжя придбало автомобіль марки «Mercedec-Banz C-300», 2008 р.в., номер шасі № НОМЕР_1 , вартістю 18 000 доларів США, який був зареєстрований за ОСОБА_2 .

Після розлучення за згодою сторін автомобіль залишався у особистому користуванні позивача та 18.11.2015 був проданий через комісійний магазин. Проте, заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.08.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14.06.2017, задоволено позов ОСОБА_2 та визнані недійсними правочини щодо відчуження автомобіля. При розгляді справи його не було залучено до участі у справі ні як співвідповідача, ні як третьої особи. До набранням заочним рішенням законної сили ОСОБА_2 продала спірний автомобіль, а виручені від продажу кошти витратили на власні потреби.

Посилаючись на те, що автомобіль придбано сторонами в період шлюбу за спільні кошти, згоду на його відчуження він не надавав, просив суд стягнути з відповідачки на свою користь компенсацію ринкової вартості Ѕ частки проданого автомобіля у розмірі 235 375,00 грн. та відшкодувати судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Судове рішення мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження реальної вартості спірного майна, що унеможливлює встановлення розміру грошової компенсації.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову, ОСОБА_1 зазначає, що судом дана неправильна оцінка зібраним у справі доказам, рішення порушує його право власності. Установивши, що спірний автомобіль є спільним сумісним майном сторін та те, що ОСОБА_2 розпорядилась ним без згоди іншого співвласника, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволені позову. Вважає, що надав належні і допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог, не заперечує проти часткового задоволення позову і стягнення грошової компенсації у розмірі 150 000 грн., визначеної висновком експертного дослідження, доданого до апеляційної скарги, в якому експертом враховані технічний стан автомобіля, його пробіг, амортизаційний знос тощо.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарг не спростовують правильних висновків суду. Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, оскільки автомобіль придбано за її особисті кошти, та кошти, подаровані батьками позивача, що встановлено судовим рішенням в іншій справі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Слєсаря О.В., який підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення, заперечення ОСОБА_2 , яка просила відмовити у задоволенні скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, судове рішення скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову з огляду на таке.

Встановлено, що 03.07.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який зареєстрований Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 171.

В період шлюбу влітку 2015 року сторони придбали автомобіль марки «Mercedec-BenzC-300», 2008 року випуску, номер шасі № НОМЕР_1 за 18000 доларів США, право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_3

07.12.2015 сторони припинили шлюбні відносини та фактично з 08.12.2015 спірний автомобіль залишався у користуванні ОСОБА_1 .

Вказані обставини визнавалися учасниками справи та в силу ч.1 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягали.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 26.02.2016 .

На початку січня 2016 року ОСОБА_2 дізналася, що 18.11.2015 від її імені був укладений договір комісії з Відокремленим підрозділом № 11 ТОВ «Запоріжжя Драйв Компані» та автомобіль був переданий на реалізацію за 148 000 грн. Того ж дня автомобіль було продано ОСОБА_4 .

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.08.2016 по справі №335/2648/16-ц позовні вимоги ОСОБА_2 до ТОВ «Запоріжжя Драйв Компані», ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів задоволені. Визнано недійсними договір комісії № б/н від 18.11.2015, укладений від імені ОСОБА_2 з ВП № 11 ТОВ «Запоріжжя Драйв Компані» та договір купівлі-продажу автомобіля марки «Mercedec-ВenzC-300», 2008 року випуску, номер шасі № НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 , укладений 18.11.2015 між ВП №11 ТОВ «Запоріжжя Драйв Компані» та ОСОБА_4 .. Скасовано державну реєстрацію транспортного засобу автомобіля марки «Mercedec-ВenzC-300», 2008 року випуску, номер шасі № НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 , проведену територіальним сервісним центром № 2341 Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області 08.12.2015 за ОСОБА_4 .

За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4 ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14.07.2017 апеляційну скаргу відхилено, заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.06.2016 залишено без змін.

06.04.2017 ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу №6112/17/234 від 06.04.2017 продала спірний автомобіль за 321 136,80 коп. Актом огляду реалізованого транспортного засобу № 6112/17/000572 від 06.04.2017 встановлено, що вартість ТЗ «Mercedes-Benz С-300», седан В, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 становить 321136,80 грн.

Відповідно до довідки від 16.08.2017 № 134, складеної аварійним комісаром, оцінювачем ОСОБА_5 на замовлення ОСОБА_1 , станом на 16.08.2017 ринкова вартість автомобіля «Mercedec-Banz C-300», 3.0і 4 Matic, 2008 р.в. становить 18 390 доларів США, що за курсом НБУ становить 470 750, 00 грн.

03.12.2021 позивач надав суду апеляційної інстанції висновок ТОВ «Укрспецекспертиза» від 23.11.2021, відповідно до якого вартість ТЗ «Mercedes-Benz С-300», седан В, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 складає 300 000 грн.

В суді апеляційної інстанції відповідачка не заперечувала проти долучення нового письмового доказу у справі і визначення вартості спірного автомобіля за висновком від 23.11.2021.

Майнові відносини, які складаються між сторонами, урегульовано нормами Сімейного Кодексу України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»;

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

Визнавши спірний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції невиправдано відхилив докази, які надавалися сторонами по справі, чим допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Саме такі правові висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Зважаючи на те, що фактично спірний автомобіль продано відповідачкою за 321 136, 80 грн., проте позивач погоджується на грошову компенсацію у розмірі 150 000 грн., визначеною експертною установою станом на час перегляду оскаржуваного рішення в апеляційному порядку, суд вважає за можливе визначити розмір компенсації за ціною 150 000 грн.

Доводи відповідачки про те, що спірний автомобіль був її особистою власністю, є неспроможними, оскільки не підтверджені належними і допустимими доказами. Посилання відповідачки на судове рішення в іншій справі є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 участі у розгляді іншої справи не приймав, до її розгляду судом не залучався, а отже висновки суду в іншій справі не мають для нього преюдиціального значення.

Оскаржуваним судовим рішенням встановлено, що проданий ОСОБА_2 автомобіль був спільним сумісним майном подружжя. Відповідачка з такими висновками суду погодилася, в апеляційному порядку рішення суду не оскаржувала.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що суд першої інстанції допустився порушень норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2021 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 грошову компенсацію вартості Ѕ частини вартості проданого автомобілю марки «Mercedec-Banz C-300», 2008 р.в., номер шасі № НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 що складає 150 000 (сто п`ятдесят тисяч грн..) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 21 січня 2022 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська