Позивач в особі представника Мороз Я.С. звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецпарк» безпідставно набутих коштів у розмірі 4 038,00 грн. та моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.
Позивач вважає такі дії відповідача неправомірними та отримані останнім грошові кошти за утримання транспортного засобу безпідставно набутим майном, що підлягає поверненню відповідно ст. 1212 ЦК України.
Позивач стверджує, що неправомірні дії відповідача завдали йому моральної шкоди, оскільки він пережив важкі душевні переживання, емоційне напруження, нервове виснаження у зв`язку з неможливістю вчасно та безпроблемно забрати свій транспортний засіб; конфлікт із керівництвом відповідача відобразився на його подальшому самопочутті, спричинив проблеми та конфлікти на робочому місці та у сімейних відносинах. Завдану моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 10 000 грн.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04.10.2021 року відкрите провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, роз`яснено сторонам по справі та третій особі порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання (а.с. 39-41).
Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали з доданими процесуальними документами для подання відзиву на позовну заяву.
Як убачається з матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі разом із доданими до неї документами була отримана відповідачем ТОВ «Укрспецпарк» 12.11.2021 р., що підтверджується повідомленням Укрпошти про вручення рекомендованого поштового відправлення.
Відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Процесуальні документи третя особа отримала 11.11.2021 р., що підтверджується повідомленням Укрпошти про вручення рекомендованого поштового відправлення. Пояснення щодо позову від третьої особи до суду не надходило.
15.12.2021 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_3 про долучення доказів до матеріалів справи щодо понесених позивачем витрат на правничу допомогу.
З матеріалів справи убачається, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи.
За таких обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства, серед іншого, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).
Позивач ОСОБА_1 є власником мотоцикла марки DUCATI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 (а.с. 16, 17).
Згідно Акту огляду та направлення транспортного засобу на майданчик тимчасового утримання транспорту від 04.08.2020 р., що є додатком до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 04.08.2020 р., мотоцикл «DUCATI», номерний знак НОМЕР_1 , з описом пошкоджень транспортного засобу було направлено на майданчик тимчасового утримання транспорту розташований за адресою: Бориспільський район, с. Проліски, за допомогою евакуатора (а.с. 20).
За повідомленням позивача, керівник майданчику тимчасового утримання транспортного засобу відмовив йому у безоплатному поверненні мотоцикла, зобов`язавши сплатити кошти за зберігання транспортного засобу на майданчику та за роботу евакуатора.
На підтвердження заявлених вимог позивачем надано копії: банківських реквізитів ТОВ «Укрспецпарк» для перерахування коштів за зберігання транспортних засобів на спец-майданчиках (а.с. 23), рахунку № 372 від 20.08.2020 на оплату коштів за зберігання в сумі 2016 грн., 132 грн. та за евакуатор в сумі 1890 грн., а всього на загальну суму 4 038,00 коп. (а.с. 24).
Відповідно квитанції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» № N19ВU4926М від 20.08.2020, позивач сплатив ТОВ «Укрспецпарк» кошти у розмірі 4 038,00 грн. на рахунок відповідача, який вказаний у повідомленні на оплату - НОМЕР_3 АТ «Універсал Банк», код отримувача 39893605 (а.с. 23, 25).
Постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 №1104 затверджено Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, яким визначено правила зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, та схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження (далі - Порядок).
Відповідно пункту 20 вищевказаного Порядку, зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.
Пунктом 32 Порядку встановлено, що фінансування витрат, пов`язаних із зберіганням чи пересиланням речових доказів, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для утримання органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ або підрозділ дізнання, який здійснив пересилання речових доказів або їх передачу на зберігання. Граничний розмір таких витрат не може перевищувати суми, обчисленої на підставі первинних документів, які підтверджують витрати.
Спільним наказом Генеральної прокуратури України, Державної податкової адміністрації України, Верховного суду України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України та Державної судової адміністрації України № 51/401/649/471/23/125 від 27.08.2010 затверджено Інструкцію про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду.
Відповідно до абз. 4 п. 13 зазначеної Інструкції, витрати, пов`язані із зберіганням речових доказів, цінностей та іншого вилученого майна, несе орган, на зберіганні якого знаходиться вилучене майно. У випадках, коли майно передається на зберігання в інші установи, підприємства, організації як таке, що потребує спеціальних умов зберігання, такі витрати покриваються за рахунок Держави.
З огляду на наведені положення вбачається, що витрати на зберігання речових доказів в кримінальному провадженні покриваються за рахунок коштів державного бюджету, а саме: за рахунок бюджетних коштів, передбачених для утримання органу, що здійснив передачу відповідних доказів на зберігання, або ж безпосереднього за рахунок держави у випадку передачі таких доказів на зберігання іншій установі чи підприємству.
Відповідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
З матеріалів справи убачається, що будь яких договорів між сторонами щодо транспортування (евакуації) та/чи зберігання транспортного засобу не укладалось, у зв`язку з чим відповідач набув та зберігає сплачені позивачем грошові кошти у розмірі 4 038,00 грн. без достатньої на те правової підстави.
За наведених вище обставин суд приходить до висновку, що позов у частині заявлених вимог про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 4 038,00 грн., як безпідставно набутого майна, підлягає задоволенню, оскільки знайшов своє підтвердження в судовому засіданні.
В частині стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне.
Відповідно до ст. ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Як роз`яснено п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року від № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодження здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків.
Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідачем у справі є Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрспецпарк», тобто юридична особа, яка здійснює підприємницьку діяльність з метою одержання прибутку (ст. 84 ЦК України).
Будь яких статутних документів стосовно відповідача, а також укладених останнім правочинів з третіми особами на доведення покладення на ТОВ «Укрспецпарк» відповідних зобов`язань щодо утримання, зберігання, видачі транспортних засобів позивачем суду не надано та про такі заявлено не було.
Разом з тим, матеріали справи також не містять жодних доказів на підтвердження факту вимоги позивача співробітнику відповідача про необхідність повернення мотоцикла без оплати коштів за його транспортування і зберігання, у вищевказаному листі СВ Солом`янського УП ГУНП у місті Києві також не вказано про безоплатне повернення транспортного засобу.
До позову також не надано будь яких доказів, що позивач звертався з вимогою до ТОВ «Укрспецпарк» про виплату йому спірних коштів та невиконання відповідачем такої вимоги на доведення заподіяння йому моральної шкоди через безпідставне неповернення майна.
За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, у зв`язку з не наданням позивачем суду жодних доказів про те, що він просив повернути автомобіль на безкоштовній основі та в цьому йому було відмовлено, що доводило б неправомірність дій відповідача, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.
Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України у порядку розподілу судових витрат між сторонами з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений останнім судовий збір в дохід держави у розмірі 908,00 грн. (а.с. 8).
В частині розподілу судових витрат на правничу допомогу суд приймає до уваги наступне.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
За змістом поданої представником позивача ОСОБА_3 заяви про долучення доказів до матеріалів справи від 10.12.2021 року, розмір вартості наданих послуг на правничу допомогу складає 29 725 грн.
Позов від імені позивача до суду був поданий адвокатом Мороз Я.С., на підтвердження повноважень останньої було надано ордер про надання правничої (правової) допомоги серії ВМ № 1013892 від 10.09.2021 року на представництво інтересів ОСОБА_1 у Дніпровському районному суді м. Києва виданим Адвокатським об`єднанням «Міллер» та копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю виданого на ім`я Мороз Я.С. (а.с. 9, 10).
У позовній заяві від 17.09.2021 року, згідно п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, представник позивача зазначала попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 28 000 грн. (а.с. 6). При цьому стороною позивача заявлено до стягнення з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 29 725 грн.
За приписами частини 4 ст. 141 ЦПК України, якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
У заяві про долучення доказів - витрат, пов`язаних з правничою допомогою представник позивача жодним чином не обґрунтував та не довів обставин того, що сторона позивача не могла передбачити суттєвого перевищення витрат на правничу допомогу адвоката від повідомленої заявленої суми 28 000 грн., яка була визначена вже після укладення договору про надання правничої (правової) допомоги від 05.08.2020 року з Адвокатським об`єднанням «Міллер».
За таких умов процесуального закону надані позивачем в особі представника документи до заяви про долучення доказів не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі 29 725,00 грн. з іншої сторони, адже цей розмір має бути обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Отже, суд враховує понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, що становлять у розмірі 28 000 грн. та підтверджені письмовими доказами.
Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Також у постанові від 12.02.2020 року у справі № 648/1102/19 Верховний Суд зазначив, що вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. Суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд має застосувати положення закону про завдання та принципи цивільного судочинства, пропорційність у цивільному судочинстві, а також конкретні обставини справи, вимоги, з якими заявник звернувся до суду, їх значення для заявника.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду .
Разом з тим, відповідно положень пункту 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем заявлялась ціна позову 14 038,00 грн., з яких задоволено 4 038,00 грн., що становить 28,76%.
У зв`язку з цим, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 8 052,80 грн. (28 000 : 100 х 28,76).
З урахуванням зазначеного, з огляду на складність і обсяг справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та наявних у справі заяв з процесуальних питань та доказів, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви позивача про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 23, 1167, 1212 ЦК України, Порядком зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 р. № 1104 зі змінами; Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої спільним наказом Генеральної прокуратури України, Державної податкової адміністрації України, Верховного суду України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України та Державної судової адміністрації України від 27.08.2010 р. № 51/401/649/471/23/125, ст. ст. 2, 4, 7, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 274, 280, 282, 289, 354, 355 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецпарк», третя особа: Солом`янське управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києві про стягнення безпідставно набутого майна та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецпарк» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти у розмірі 4 038,00 грн., судовий збір у розмірі 908,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 8 052,80 грн., а всього 12 998 (дванадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто вісім) грн. 80 коп.
У іншій частині позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Дніпровським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрспецпарк», місце знаходження: 02160, м. Київ, вул. Фанерна, 4, ідентифікаційний .

Третя особа - Солом`янське управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києві, місце знаходження: 03151, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 49, ідентифікаційний .

Повне судове рішення складено 18.01.2022 року.

Суддя