Єдиний унікальний номер 235/3350/21
Номер провадження 22-ц/804/147/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2022 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Канурної О.Д.,

за участю секретаря судового засідання Гуляєва М.В.,

представника позивача адвоката Сакуна В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 вересня 2021 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Клікунової А.С. в місті Покровську Донецької області, повне судове рішення складено 20 вересня 2021 року, в справі номер 235/3350/21 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 18.06.2001 року по 25.02.2020 року він перебував в трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська», та звільнений на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням).

Під час звільнення, всупереч ст. 116 КЗпП України, відповідачем йому не надано довідку про заборгованість по заробітній платі та іншим платежам, не виплачено належну заробітну плату за грудень 2019 року лютий 2020 року в сумі 63679,74 грн (після утримання обов`язкових податків та зборів).

За затримку розрахунку при звільненні відповідач повинен понести відповідальність, тому позивач заявив вимогу про стягнення, в порядку ст. 117 КЗпП України, середнього заробітку за період з 25.02.2020 року по день винесення рішення.

У червні 2021 року ОСОБА_1 збільшив свої позовні вимоги та просив стягнути з відповідача також моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн та понесені судові витрати витрати на правову допомогу та судовий збір.

Обґрунтовуючи вимогу про відшкодування шкоди, позивач зазначив, що в результаті неотримання належних йому коштів на проживання протягом певного періоду часу зумовило зміну способу його життя, необхідність докладати додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 заборгованість з нарахованої, але невиплаченої при звільненні заробітної плати за грудень 2019 року лютий 2020 року в сумі 63679,74 грн (сума визначена вже з урахуванням проведених утримань податків з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.04.2021 року по 20.09.2021 року в сумі 59594,00 грн (сума визначена без урахування утримання прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів), витрати на правову допомогу в сумі 1000,00 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 заробітної плати в межах місячного платежу за грудень 2019 року в сумі 16876,72 грн (сума визначена вже з урахуванням проведених утримань податків з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів).

В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Із вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , просив скасувати рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 вересня 2021 року.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, постановленим без повного з`ясування всіх істотних обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку про стягнення заборгованості з нарахованих, але не виплачених при звільненні складових заробітку в сумі 63679,74 грн, але, стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, неправильно визначив період, з якого має бути розрахований та виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку, а саме за період з 24.04.2021 року по 20.09.2021 року.

Позиція суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях про те, що позивач не звертався із вимогами проведення з ним розрахунку при звільненні, а тому суд вправі виключити з розрахунку середнього заробітку з дня наступного після звільнення 26.02.2020 року по день винесення судового наказу 23.04.2021 року, посилаючись на довідку, в якій зазначено, що в день звільнення позивач не працював.

Ця довідка, що містіться у додатках до відзиву на позовну заяву, не є належним та допустимим доказом, оскільки не отримана позивачем.

Суд першої інстанції не здійснив оцінку доказу копії наказу №230 від 25.02.2020 року, де зазначено, що останній день роботи позивача 25.02.2020 року. Внаслідок цього суд безпідставно виключив з періоду, за який підлягає стягненню середній заробіток, час з 26.02.2020 року по 23.04.2021 року, чим порушив вимоги ст.117 КЗпП України.

Відповідач подав безпідставну заяву про скасування судового наказу, яку було задоволено судом, про що винесено ухвалу. Це є свідченням зловживання відповідача, спрямованим на продовження тривалих порушень щодо не виплати позивачу заробітної плати, на яку позивач мав право при звільненні.

Позивач також не погоджується з рішенням суду стосовно стягнення витрат на правову допомогу, адже матеріали справи містять документи з докладними розрахунками.

У судовому рішенні суд першої інстанції при визначенні розміру судових витрат акцентував увагу на процесуальній поведінці представника позивача під час судового провадження, зокрема не приймав особисто участь у судовому засіданні, проте гонорар адвокату за участь у судовому засіданні не сплачувався і позивач не просив його стягнути з відповідача.

Крім того, суд при ухваленні судового рішення не вірно визначив розмір стягнення судового збору, а також рішення суду першої інстанції не містить обґрунтування відмови у стягненні моральної шкоди.

06 січня 2022 року від ДП «ВК «Краснолиманська» до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому відповідач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою (а.с. 120).

Відповідно до частин 1 та 4 статті 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі. До відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Проте, до відзиву ДП «ВК «Краснолиманська» не додано доказів надсилання (надання) копій відзиву іншим учасникам справи, тому апеляційний суд не приймає до уваги такий відзив.

Представник позивача адвокат Сакун В.А. в судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до статей 128, 130 ЦПК України, про що свідчить отримання ним 30.12.2021 року рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 122).

Представник відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до статей 128, 130 ЦПК України, про що свідчить отримання ним 29.12.2021 року рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 117).

Заслухавши суддю доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 18.06.2001 року до 25.02.2020 року, звільнений за ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а. с. 14-15).

Згідно з довідками №210, 211 від 05.03.2021 року ДП «ВК «Краснолиманська» має перед ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати за грудень 2019 року в розмірі 16876,72 грн, січень 2020 року 1846,80 грн, лютий 2020 року 44956,22 грн, а всього 63679,74 грн після утримання обов`язкових податків та зборів, середньоденний заробіток становить 595,94 грн (а.с. 32, 33).

З наказу ДП «ВК «Краснолиманська» №875 від 19.12.2019 року вбачається, що з 19.12.2019 року встановлено простій на Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська». На час простою працівникам підприємства дозволено не виходити на роботу до закінчення простою (а.с. 30).

З довідки відділу контрольного табелю від 02.06.2021 року видно, що 25 лютого 2021 року для ОСОБА_1 був не робочим днем (а.с. 34).

Відповідно до звіту про фінансові результати за 2020 рік за звітній період у ДП «ВК «Краснолиманська» прибуток відсутній (а.с. 29).

Відповідно до актів виконаних робіт (наданих послуг) №1, 2, 3, 4, 5 та квитанції від 07.06.2021 року ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 грн (а.с. 40-42, 37).

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з нарахованої, але не виплаченої при звільненні заробітної плати за грудень 2019 року лютий 2020 року в сумі 63679,74 грн та середнього заробітку в розмірі 59594,00 грн, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог саме в такому розмірі, а також врахував те, що прострочення сплати заборгованості по заробітній платі відбулося з об`єктивних причин, не з вини роботодавця.

Задовольняючи частково вимоги в частині відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 1000,00 грн, суд першої інстанції виходив з принципів співмірності.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи та нормам закону.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Судом встановлено, що наказом ДП «ВК «Краснолиманська» №875 від 19.12.2019 року з 19.12.2019 року встановлено простій на Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська». На час простою працівникам підприємства дозволено не виходити на роботу до закінчення простою.

З довідки відділу контрольного табелю від 02.06.2021 року видно, що 25 лютого 2021 року для ОСОБА_1 був не робочим днем.

23 квітня 2021 року, і цього не оспорюють сторони, видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по спірній заробітній платі, який в подальшому був за заявою відповідача скасований.

Відомостей щодо звернення звільненого позивача до відповідача з вимогою про розрахунок матеріали цивільної справи не містять. Позивач також не надав будь-яких доказів свого звернення з цього приводу.

Згідно з положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про дату, з якої відповідачу стало відомо про вимогу щодо стягнення заборгованості по заробітній платі. Тому доводи апеляційної скарги з цього питання є безпідставними.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

При цьому слід зазначити, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у

цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У рішенні Конституційного Суду України №3-рп/2012 від 25 січня 2012 року (справа №1-11/2012) зазначено про те, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними із нею.

Стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, з позивачем не проведено повного розрахунку, що тягне за собою застосування положень ст. 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення середнього заробітку за період з 24.04.2021 року по день ухвалення судового рішення в розмірі 59594,00 грн з врахуванням розміру заборгованості, характеру цієї заборгованості, дій позивача та відповідача, застосовуючи критерії зменшення розміру стягнення цього заробітку.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення моральної шкоди, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з роз`ясненнями викладении в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При розгляді справи встановлено, що мало місце порушення законних прав працівника щодо оплати його праці та належного розрахунку при звільненні, що само по собі вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя та призвело до моральних страждань, тому відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, є підставою для відшкодування власником або уповноважений ним органом працівнику моральної шкоди.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про наявність у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

При визначенні суми відшкодування моральної шкоди суд виходить з принципів розумності і справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, та враховуючи ступінь порушення життєвих стосунків і характер додаткових зусиль для організації життя позивача, характер та тривалість моральних страждань позивача в зв`язку з невиплатою заробітної плати, та вважає, що розмір моральної шкоди підлягає стягненню в сумі 2000,00 грн.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на викладене вище, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині спору про стягнення моральної шкоди та ухваленню нового судового рішення в цій частині про часткове задоволення вимоги щодо відшкодування моральної шкоди відповідно до вимог статті 376 ЦПК України.

Крім того, відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач ОСОБА_1 за подання позову про стягнення моральної шкоди сплатив судовий збір в розмірі 908,00 грн., тому з відповідача ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на його користь має бути стягнутий цей судовий збір.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 вересня 2021 року в частині спору про відшкодування моральної шкоди скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн (дві тисячі грн. 00 коп.).

В інший частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повне судове рішення складено 19 січня 2022 року.

Суддя: