Справа № 654/2964/21
Провадження №2/654/383/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2022 року Голопристанський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Сіянко В.М.,

секретаря Петришак В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Гола Пристань Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Долматівської сільської ради Скадовського району Херсонської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

06 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив позбавити відповідача ОСОБА_2 та її доньку ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником зазначеного будинку, в якому зареєстровані його колишня невістка ОСОБА_2 та онука ОСОБА_3 . Наявність реєстрації відповідача та її доньки створює позивачу перешкоди у розпорядженні своєю власністю, оскільки ОСОБА_1 має намір продати свій будинок, однак потенційні покупці відмовляються від укладення угоди до вирішення питання про зняття з реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . За вищевикладених підстав та з посиланням на ст.319, 391 ЦК України, просить суд задовольнити його позов.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав на підставах викладених в позовній заяві та просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позовної заяви, оскільки у неї не має житлового приміщення де вона б зареєструвала свою дитину ОСОБА_3 .

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Правовідносини сторін, щодо володіння будинком регулюються Житловим Кодексом України та Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.06.2012р. позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_1 зареєстровано в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації, що підтверджено відповідним витягом про державну реєстрацію права власності.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України)

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

На підставі ст.405 ЦК України, згідно якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, у разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї суд враховує, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Рішенням Голопристанського районного суду від 02.10.2019р. шлюб між сином позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с. 8).

Як вбачається з довідки виданої Долматівською сільською радою Голопристанського району Херсонської області №2041/02-21 від 24.09.2021 року ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно зареєстровані але не проживають з 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ч.1, 4 ст. 156 Житлового кодексу, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (чоловік (дружина), їх діти і батьки). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Органом опіки та піклування Долматівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області надано суду висновок, з якого вбачається, що керуючись інтересами дитини, відповідно до ст.47 Конституції України, ч.2 ст.3, ч.7 ст.7, ст..19, ч.2 ст.141 Сімейного кодексу України, ч.2 ст.11, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року), Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», орган опіки може надати висновок щодо доцільності визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у випадку коли буде наданий позивачем документ про нове приміщення, у випадку коли буде наданий позивачем документ про нове місце реєстрації малолітньої дитини, а саме ОСОБА_3 .

Оскільки такого документу не надано, орган опіки та піклування вважає недоцільним визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, так як це не відповідає інтересам малолітньої дитини та призведе до звуження обсягу існуючих її житлових прав і порушення охоронюваних законом інтересів.

Сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім`ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім`ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, частин 1, 2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що малолітня не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом.

Через свій вік ОСОБА_3 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірному будинку зумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування житлом, який належить її діду.

Враховуючи, що ОСОБА_1 , який є власником спірного будинку, є дідом неповнолітньої, права дитини будуть порушені у разі визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки вона має право проживання та користування зазначеним будинком.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3 без поважних причин не проживають у спірному житлі.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до статті 29 ЦК України і статті 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Місцем проживання неповнолітніх дітей, за винятком неповнолітніх, поміщених у дитячі інтернатні заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, є місце проживання їх батьків або одного з них. Батьки зможуть зареєструвати її місце проживання за адресою місця розташування житла тільки за умови власної реєстрації у ньому. По досягненню повноліття дитина вправі самостійно зареєструвати своє місце проживання у власному житлі.

Прописка дитини до 14 років може бути здійснена виключно за місцем реєстрації одного з батьків (разом з матір`ю чи батьком, або за їх спільною адресою). При цьому згода власника житла на реєстрацію дитини не потрібна. У разі, якщо батько і мати дитини прописані за різними адресами, місце проживання дітей реєструється разом з одним із них за письмової згоди другого з батьків.

Матеріали справи не містять доказів наявності у відповідачки ОСОБА_2 іншого житла, крім спірного.

З урахуванням встановлених судом обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 9, 72, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263, 265, 280-283, 354-355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Долматівської сільської ради Скадовського району Херсонської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Херсонського апеляційного суду безпосередньо або через Голопристанський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 10.01.2022.

Суддя В. М. Сіянко