Справа №442/8848/21
Провадження №2/442/190/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2022 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі: головуючого - судді Крамара О.В., з участю секретаря судового засідання - Малик О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дрогобич цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась в суд із вказаним вище позовом, в якому просить: виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з житлового будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення; стягнути з відповідача понесені нею витрати.

Позов мотивує тим, що на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 19.06.2020, їй на праві приватної власності належить об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 212, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка, на якій розташований зазначений будинок.

Влітку 2020 року, вона дозволила відповідачу (який є її рідним братом) тимчасово, на строк до 1 місяця, проживати у належному їй будинку. Оскільки за твердженням відповідача, він посварився з дружиною, внаслідок чого залишив власний будинок АДРЕСА_2 , і тому йому тимчасово необхідне житло.

Однак після спливу місячного строку, відповідач в добровільному порядку не виселився з даного житлового будинку, а безпідставно залишився проживати.

Самовільне користування жилим приміщенням відповідачем, створює їй перешкоди у користуванні її житловим будинком і порушує її право як власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном.

Ухвалою судді від 15.11.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Підготовче судове засідання призначено на 09.12.2021.

Ухвалою суду від 09.12.2021 підготовче провадження у даній закрито, призначено справу до судового розгляду на 11.01.2022.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві, просить їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечив, щодо задоволення позову.

Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши позовну заяву, встановив наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини

Частиною 1 статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює судове рішення про задоволення позову.

Підстав для неприйняття визнання позову відповідачем судом не встановлено.

Матеріалами справи встановлено та сторонами не заперечується, що позивачу на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 19.06.2020, на праві приватної власності належить об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 212, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка, на якій розташований зазначений будинок. Також відповідачем не заперечується той факт, що він без реєстрації, проживає у належному позивачці житловому будинку.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до положень ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватися для вирішення спору.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У даній справі спір виник між власником житлового будинку та її рідним братом, якому вона дозволила тимчасово (1 місяць) проживати та користуються зазначеним нерухомим майном.

У спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що вона як власник майна відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у користуванні її власністю, зокрема вимагати виселення відповідача, якому надано право користування зазначеним житловим будинком.

З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Встановивши, що позивач, як власник житлового будинку категорично заперечує проти проживання у ньому відповідача, а тому суд приходить до переконання про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом виселення відповідача без надання йому іншого житлового приміщення. З огляду на викладене, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача в слід стягнути понесені судові витрати по оплаті судового збору по 908 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 10, 12, 81, ч. 4 ст. 206, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позов задоволити.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з житлового будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок понесених нею витрат по оплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 12.01.2022 року.

Суддя О.В. Крамар