Єдиний унікальний номер 225/5183/21
Номер провадження 22-ц/804/258/22
Номер провадження 22-ц/804/258/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2022 року Донецький апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.,

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 13 жовтня 2021 року (ухваленого під головуванням судді Каліуш О.В. в місті Костянтинівці Донецької області) у цивільній справі №225/5183/21 за позовом ОСОБА_1 до Управління освіти Торецької міської військово цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виплати компенсації втрати заробітку та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 10 лютого 1992 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, а з 22 квітня 1997 року обіймала посаду головного бухгалтера.

15 листопада 2021 року у неї стався ішемічний інсульт, у зв`язку з чим вона перебувала на стаціонарному та амбулаторному лікуванні безперервно до 06.03.2021 року.

З 09.03.2021 вона перебувала у щорічній відпустці, проте 12.03.2021 року потрапила до медичної установи в м. Краматорську, де їй провели операції на ногах. У цьому медичному закладі вона перебувала до 30.03.2021року, а потім продовжувала хворіти за місцем мешкання в м. Торецьку до 15.07.2021 року. Тобто безперервний період її лікування після проведених операцій на ногах становив 4 місяці 3 дні.

Вважає, що оскільки вона захворіла 12.03.2021 року в період відпустки (з 09.03.2021 року), то питання про перенесення відпустки повинно було вирішуватися після закриття першого лікарняного за період хвороби з 12.03.2021 року по 30.03.2021 року, з подальшим продовженням лікування з 31.03.2021 року.

Листок непрацездатності був закритий з відміткою «стати до роботи 16 липня 2021 року». 16 липня 2021 року вона дізналася, що 15.07.2021 року її звільнено на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України.

Своє звільнення вважає незаконним оскільки таке звільнення відбулося без її згоди, як особи, якій встановлено II групу інвалідності, крім того роботодавець пов`язує її звільнення зі станом її здоров`я, неможливістю виконувати в повній мірі свою роботу та внаслідок нез`явленням її на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд нібито виключно внаслідок тимчасової непрацездатності, що є неправомірним.

Зазначає, що її звільнення відбулося роботодавцем 15.07.2021 року в останній день її лікарняного, після того, як вона особисто повідомила свого безпосереднього керівника про намір стати до роботи. При цьому, керівництвом установи достовірно не встановлено про наявність підстав для її звільнення на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП, а саме у зв`язку з тривалістю її непрацездатності більше чотирьох місяців поспіль.

Крім того, відповідач в її трудовій книжці не зазначив причини її звільнення.

Незаконне звільнення з займаної посади головного бухгалтера централізованої бухгалтерії спричинило їй моральну шкоду, яка полягає в глибоких моральних переживаннях.

Просила суд визнати незаконним її звільнення з посади головного бухгалтера Управління освіти Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України згідно із наказом №85-к/тр від 15.07.2021; поновити її на роботі ; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 16.07.2021 року по день ухвалення судом рішення, з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів; стягнути з відповідача на її користь компенсацію втрати частини заробітної плати, обумовлену звільненням, починаючи з 16.07.2021 року по день ухвалення судом рішення; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі 250000 грн; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі в якості головного бухгалтера Управління освіти Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області та стягнення суми середнього заробітку на один місяць.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 13 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, а тому є незаконним та необґрунтованим.

Прийнявши рішення про проведення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд першої інстанції обмежив права позивачки на гласність та відкритість судового процесу, право бути присутньою у відкритому судовому засіданні, на змагальність сторін.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про безперервний період тимчасової непрацездатності позивачки в період з 12.03.2021 року по 15.07.2021 року, оскільки докази, на які посилався суд в своєму рішенні не є належними.

Зазначає, що надані відповідачем копії листків непрацездатності за період з 12.03.2021 року по 09.06.2021 року, за відсутністю останнього листка непрацездатності, не є достатніми доказами у цій справі. При визначені безперервного періоду перебування позивачки на лікарняному суд не надав правового аналізу відсутності у відповідача листка непрацездатності, відкритого з 10.06.2021 року.

Суд залишив поза увагою той факт, що звільнення позивачки відбулось раптово, а не відповідно до вимог діючого законодавства України.

Зазначає, що продовження щорічної відпустки в разі тимчасової непрацездатності працівника, що настала під час відпустки, відбувається автоматично, є обов`язком роботодавця, для виконання якого йому достатньо отримати від працівника повідомлення про тимчасову непрацездатність, засвідчену у встановленому порядку, незалежно від того, чи подав працівник відповідну заяву.

Суд безпідставно прийняв до уваги у якості доказів табелі обліку використання робочого часу за період з березня по липень 2021 року та довідку про нарахування розрахункових ОСОБА_1 №01-22/1181 від 15.07.2021 року.

Вважає, що суд необґрунтовано зазначив в своєму рішенні, що у роботодавця була виробнича необхідність у звільненні позивачки та крім того, відповідач безпідставно звільнив її 15.07.2021 року, тобто в останній день її лікарняного.

Не маючи належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів безперервного періоду тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 в період часу з 12.03.2021 року по 15.07.2021 року та наявності у відповідача підстав та права на звільнення останньої на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України, через неправильне дослідження та оцінку доказів, неправильне тлумачення закону, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що не відповідає обставинам справи, а саме про безперервну тимчасову непрацездатність позивачки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Управління освіти Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області просить залишити без задоволення апеляційну скаргу та відмовити у скасуванні рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 13.10.2021 року. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, суд в повному обсязі з`ясував всі обставини справи, які мають значення для прийняття обґрунтованого і законного рішення.

Підстав для розгляду справи в загальному позовному провадженні не було, оскільки в цій справі спір виник з трудових правовідносин, що належать розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Звільнення ОСОБА_1 відбулося з чітким додержання законодавства, у зв`язку з тривалим нез`явленням на роботу та безперервного перебування на лікарняному, починаючи з 12.03.2021 року по 15.07.2021 року та жодного дня за цей період не була присутня на роботі.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 містить відомості, що не відповідають дійсності стосовно того, що 15.07.2021 року вона з`явилася до управління та нібито домовилась про продовження своєї відпустки з 16.07.2021 року, але при цьому в скарзі зазначає, що 16.07.2021 року вона вийшла на роботу та мала намір в цей день приступити до своїх обов`язків.

Суми по розрахунковим виплатам виплачені позивачці в день її звільнення в повному обсязі. Останній лист непрацездатності з 10.06.2021 року по 15.07.2021 року не був своєчасно зданий ОСОБА_1 до розрахункового відділу управління освіти, а тому сплачений не був. Вказаний лист непрацездатності направлений позивачкою на адресу управління 23.11.2021 року, тобто після ухвалення судового рішення.

В судове засідання з`явилися позивачка ОСОБА_1 та її представник за дорученням Смирнова Н.В.,та представник Управління освіти Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області Орешкін В.М..

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 відбулося на законних підставах, у відповідності до вимог діючого законодавства.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та вимогам матеріального та процесуального права.

За змістом пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у разі нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації (частина третя статті 40 КЗпП України).

Застосування пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України передбачає одночасну наявність двох складових диспозиції цієї правової норми: установленого нею проміжку часу, протягом якого працівник не з`являвся на роботу, а також факту безперервної непрацездатності працівника упродовж зазначеного часу. Відсутність хоча б однієї з них виключає можливість застосування згаданої норми як підстави звільнення з роботи.

Згідно з пунктом 1.3 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 квітня 2008 року № 189, непрацездатність (утрата працездатності) - це стан здоров`я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров`я.

Випадок тимчасової непрацездатності - тимчасова непрацездатність, яка триває безперервно від початку визначеного захворювання, травми тощо, підтверджується видачею листка непрацездатності з можливим продовженням лікування в одному або декількох закладах охорони здоров`я до відновлення працездатності, що підтверджується закриттям листка непрацездатності - «стати до роботи».

У разі, якщо особа стала непрацездатною з приводу того самого захворювання, травми до виходу на роботу або відпрацювала неповний робочий день, випадок тимчасової непрацездатності не переривається.

При виникненні іншого захворювання, травми, відпустки в зв`язку з вагітністю випадок тимчасової непрацездатності вважається новим.

Пунктом 4.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України №455 від 13 листопада 2001 року (далі - Інструкція №455), обумовлено, що направлення хворого для огляду до МСЕК здійснюють ЛКК лікувально-профілактичних закладів за місцем проживання або лікування при наявності стійкого чи необоротного характеру захворювання, а також у тому разі, коли хворий був звільнений від роботи протягом чотирьох місяців безперервно з дня настання тимчасової непрацездатності чи протягом п`яти місяців у зв`язку з одним і тим самим захворюванням або його ускладненнями за останні дванадцять місяців, а при захворюванні на туберкульоз - протягом десяти місяців з дня настання непрацездатності.

Слід зазначити, що конкретний список захворювань, за яких роботодавець має зберігати за працівником місце роботи й посаду, відсутній, однак, зважаючи на вищенаведений пункт 4.1 Інструкції №455, конкретний строк збереження місця роботи й посади, а саме: 10 місяців із дня настання непрацездатності, встановлено лише у випадку захворювання працівника на туберкульоз, що в свою чергу, узгоджується з приписами частини другої статті 25 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», в якій вказано, що особам працездатного віку, в яких уперше виявлено захворювання на туберкульоз або стався його рецидив, листок непрацездатності для проведення безперервного курсу лікування та оздоровлення може видаватися на строк до 10 місяців. За такими особами протягом цього строку зберігається місце роботи.

З урахуванням зазначеного правового врегулювання, звільнення працівника за пунктом 5 частини першої статті 40 КЗпП України з ініціативи керівництва підприємства можливе у разі нез`явлення працівника на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, якщо така непрацездатність не пов`язана: з вагітністю та пологами; із захворюванням на туберкульоз; із професійним захворюванням або трудовим каліцтвом.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №759/10039/18, від 24 червня 2020 року у справі №495/2574/17 .

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із відповідачем, з 22 квітня 1997 року займала посаду головного бухгалтера,що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 .

З виписок з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого вбачається, що ОСОБА_2 перебувала на лікуванні в період з 15.11.2020 року по 14.12.2020 року, з 29.01.2021 року по 10.02.2021 року, з12.03.2021 року по 30.03.2021 року, з 31.03.2021 року по 16.04.2021 року, з 10.06.2021 року по 30.06.2021 року.

За висновком МСЕК від 11.08.2021року ОСОБА_1 встановлена 2-га група інвалідності за загальним захворюванням та може виконувати роботу без фізичних навантажень.

Наказом № 22-к/тм від 09.03.2021 року ОСОБА_1 надано залишок щорічної чергової відпустки за 2019 рік на два календарних дні з 09.03.2021 року по 10.03.2021 року, залишок щорічної чергової відпустки за 2020 рік на 10 календарних днів з 11.03.2021 року по 20.03.2021 року та 6 календарних днів як інваліду ІІ групи з 21.03.2021 року по 26.03.2021 року. Наказом № 23-к/тм від 09.03.2021 року ОСОБА_1 надано додаткову відпустку за 2020 рік на 6 календарних днів з 27.03.2021 року по 01.04.2021 року .

З листків непрацездатності вбачається, що ОСОБА_1 перебувала на лікарняному в наступні періоди: з 12.03.2021 року до 30.03.2021 року включно, листок непрацездатності серії АДУ № 021245, з позначенням «продовжує хворіти»; з 31.03.2021 року до 14.05.2021 року включно, листок непрацездатності серії АДТ № 930365, з позначенням «продовжує хворіти»; з 15.05.2021 року до 09.06.2021 року включно, листок непрацездатності серії АДУ № 109343, з позначенням «продовжує хворіти»; з 10.06.2021 року до 15.07.2021 року включно, листок непрацездатності серії АЛЗ № 970326, з позначенням «до роботи став з 16.07.2021» .

Згідно інформації директора КНП «Центральна міська лікарня м. Торецька» від 15.07.2021 року № 1734 ОСОБА_1 знаходилася на довготривалому листку непрацездатності з 15.11.2020 року за двома випадками захворювання з перервою з 07.03.2021 року по 11.03.2021 року. Виписана до роботи 16.07.2021 року. За висновком МСЕК від 11.08.2021року ОСОБА_1 встановлена 2-га

група інвалідності за загальним захворюванням з 30.07.2020 року,протипоказані психоемоційні перевантаження.

З табелів обліку використання робочого часу за березень, квітень, травень, червень, липень 2021 року вбачається, що зокрема з 12 березня 2021 року по 15 липня 2021 року ОСОБА_1 не працювала в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Наказом № 85-к/тр від 15 липня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за п. 5 ст. 40 КЗпП України.

Листом за № 01-22/1180 від 15 липня 2021 року відповідач повідомив позивачку про звільнення з 15.07.2021 року на підставі наказу №85-к/тр та запропонував з`явитися для ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки, або надати письмову згоду на пересилання трудової книжки поштою.

Таким чином судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами у справі, що ОСОБА_1 перебувала безперервно на лікарняному в період з 12.03.2021 року по 15.07.2021 року та була відсутня на роботі з причин тимчасової непрацездатності 4 місяці і 3 дні, тобто більше чотирьох місяців підряд. Тимчасова непрацездатність не пов`язана: з вагітністю та пологами; із захворюванням на туберкульоз; із професійним захворюванням або трудовим каліцтвом.

Діючим законодавством визначено достатньо чіткі положення щодо підстав звільнення працівника за п.5 ч.1 статті 40 КЗпП України, а саме: нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

За встановлених обставин, суд першої інстанції правильно виходив із того, що ОСОБА_1 перебувала безперервно на лікарняному в період з 12.03.2021 року по 15.07.2021 року та була відсутня на роботі з причин тимчасової непрацездатності 4 місяці і 3 дні, тобто більше чотирьох місяців підряд, що є самостійною підставою для звільнення працівника з роботи, та враховуючи виробничу необхідність відповідача в звільненні позивачки, яка займала посаду головного бухгалтера установи та мала забезпечувати організацію бухгалтерського обліку та здійснювати контроль за роботою централізованої бухгалтерії, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що при звільненні позивачки відповідачем не було допущено порушення норм трудового законодавства, і обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Заперечуючи проти висновку про те, що в даному випадку мала місце безперервна відсутність ОСОБА_1 на роботі більше чотирьох місяців у зв`язку із перебуванням на лікарняному, позивачем не надано достатніх та достовірних доказів,які б спростовували такий висновок.

Доводи про те,що судом не враховано,що відсутній останні лікарняний лист, який би підтверджував безперервну відсутність позивачки на роботі протягом чотирьох місяців, а тому звільнення є незаконним, не можуть бути прийнятими до уваги, так як спростовуються встановленими обставинами. Табелями обліку використання робочого часу підтверджується, що зокрема з 12 березня 2021 року по 15 липня 2021 року ОСОБА_1 не працювала в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Листом директора КНП «Центральна міська лікарня м. Торецька» від 15.07.2021року підтверджено, що ОСОБА_1 знаходилася на довготривалому листку непрацездатності з 15.11.2020 року за двома випадками захворювання з перервою з 07.03.2021 року по 11.03.2021 року. Виписана до роботи 16.07.2021 року. У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначається,що позивачкою на адресу відповідача було направлено рекомендованим листом листок непрацездатності серії АЛЗ№ 970326 про її тимчасову непрацездатність з 10.06.2021 року по 15.07.2021 року та надано його копію,де зазначено стати до роботи 16.07.2021 року. Зазначені обставини нічим не спростовуються.

Питання надання відпусток регулюються Законом України «Про відпустки» та окремими положеннями КЗпП України, зокрема, статтею 10 Закону «Про відпустки» та статтею 79 КЗпП України.

Враховуючи вимоги законодавства, відпустка не надається протягом непрацездатності, а переноситься на інший період, тобто після закінчення періоду непрацездатності. Якщо працівник (за погодженням із роботодавцем) бажає піти у щорічну відпустку в інший, ніж обумовлено графіком

відпусток, час або взяти лише частину щорічної основної відпустки, він має обов`язково подати відповідну заяву на ім`я керівника підприємства.

Посилання на те , що в період щорічної відпустки 12.03.2021 року позивачка захворіла,а тому після закриття першого лікарняного 30.03.2021 року відповідач повинен був вирішити питання про перенесення відпустки, є безпідставним,оскільки після закриття одного лікарняного 30.03.2021 року зразу ж було відкрито для продовження лікування інший з 31.03.2021 року,і так продовжувалися відкриватися лікарняні листки безперервно по 15.07.2021 року включно. Позивачку було звільнено в період перебування на лікарняному листі, що узгоджується з положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України, а тому підстави для перенесення відпустки були відсутні,оскільки це питання могло бути вирішеним лише при виході працівника на роботу після лікарняних.==

Відповідно до частини четвертої статті 19 ЦПК України для розгляду справ, що виникають з трудових відносин, призначене спрощене позовне провадження.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Пунктом 2 частини 1 статті 274 ЦПК України встановлено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

ОСОБА_1 звернулася з позовною заявою,в якій оспорювала законність свого звільнення з роботи,тобто виник трудовий спір про поновлення на роботі, який згідно статті 274 ЦПК України розглядається у порядку спрощеного позовного провадження.

Частинами 5,6 статі 279 ЦПК України передбачено,що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов:1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду від 31.08.2021 року при відкритті провадження у справі відмовлено в задоволені заяви позивачки про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, оскільки справа виникла з трудових правовідносин, які розглядаються в спрощеному порядку відповідно до п.2ч.1ст.274 ЦПК України.

Предметом позову у справі, що переглядається, є немайнова вимога - скасування наказу та поновлення на роботі та майнова про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Розмір зазначеної грошової суми не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб ; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Тобто вбачається одночасне існування умов, передбачених частиною шостою статті 279 ЦПК України.

Справа не підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження. Тому відмова в задоволені заяви позивачки про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами ґрунтується на положеннях діючого законодавства. Всі наявні у сторін докази по справі повинні були бути наданими до суду першої інстанції.

За таких обставин посилання на те,що суд першої інстанції розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не правильно є безпідставним.

Крім того, розгляд справи у суді апеляційної інстанції було призначено з викликом сторін,де ОСОБА_1 та її представник мали можливість дати свої пояснення та надати додаткові докази в підтвердження своїх позовних вимог, однак клопотань про долучення до матеріалів справи будь-яких доказів не заявлялося.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача з посади на підставі пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України є законним.

Посилання позивачки про безпідставність прийняття судом до уваги у якості доказів табелів обліку використання робочого часу за період з березня по липень 2021 року та довідки про

нарахування розрахункових є необґрунтованими, оскільки такі докази оформлені у встановленому законом порядку, а позивачкою не наведено підстав для їх спростування.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не впливають на правильність вирішення справи по суті, зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку позивачки свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування судових витрат не має.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 13 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 січня 2022 року.

Судді: