РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 293/1061/21

Провадження № 2/293/129/2022

18 січня 2022 рокусмт Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області у складі судді Лось Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Ничипорук Н.А.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: Пилипчук П.П., ордер серії ЖТ № 090659 від 10.05.2021

представника 3-ї особи: Колупаєва В.А., ордер серії ЖТ № 098903 від 07.07.2021

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Черняхів справу за позовом ОСОБА_1

до Черняхівської селищної ради Житомирської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2

про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю

ВСТАНОВИВ:

Процесуальні дії по справі.

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Черняхівської селищної ради Житомирської області, за змістом якого просить:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Ухвалою від 07.06.2021 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Постановив розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 26.07.2021, яка у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України занесена про протоколу судового засідання, суд залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 .

В судовому засіданні від 13.09.2021 суд постановив ухвалу, яка у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання, якою задовольнив клопотання представника позивача про витребування із відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області довідки про зняття у 1971-1973р.р. ОСОБА_3 з реєстрації (виписки) по АДРЕСА_1 .

11.10.2021 з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області надійшла довідка, згідно якої іформація про місце проживання ОСОБА_3 не значиться та вказано, що листки вибуття зберігаються протягом 6 років (а.с. 134-135).

В підготовчому судовому засіданні від 12.10.2021 суд постановив ухвалу, яка у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України занесена до журналу судового засідання, якою задовольнив клопотання представника третьої особи та позивача про витребування з Житомирського обласного державного нотаріального архіву та Черняхівської державної нотаріальної контори відомостей щодо заведення спадкових справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

21.10.2021 з Черняхівської державної нотаріальної контори надійшли Інформаційні довідки зі Спадкового реєстру щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.147-150).

10.11.2021 на адресу суду від Житомирського обласного державного нотаріального архіву надійшли І нформаційні довідки зі Спадкового реєстру щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 157-159).

Ухвалою від 18.11.2021 суд закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті на 16.12.2021.

У судовому засіданні від 16.12.2021 суд оголосив перерву до 18.01.2022.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Мотивуючи позовні вимоги позивач вказує, що з жовтня 1993 року зареєстрована у житловому будинку АДРЕСА_1 . З березня 2007 року у вказазному будинку зареєстрова дві доньки позивача, що підтверджується реєстраційними записами №№ 13, 14, 15, 16 Будинкової книги та довідками Черняхівської селищної ради

Позивач доводить, що є мешканкою спірного житлового будинку та тривалий час фактично є одноосібним господарем та постійно здійснює нагляд за цим будинком та використовує присадибну земельну ділянку та господарські будівлі.

Зазначає, що проживала у спірному будинку до 2009 року,а саме до моменту його руйнації та непридатності будівлі для проживання в ній. Разом з тим зауважує, що до вказаного часу продовжує бути фактичним господарем житлового будинку, здійснює догляд за будинком та обробляє присадибну земельну ділянку під городництво.

Разом з тим позивач вказує, що власниками нежитлового будинку АДРЕСА_1 згідно відомостей, що містяться у будинковій книзі були ОСОБА_4 ,1930 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , яка виїхала за межі України понад 50 років тому і втратила будь-які зв"язки з особами, які були зареєстровані і проживали у даному будинку.

Доводить, що у житловому будинку АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_3 була зареєстрована та фактично проживала ОСОБА_5 , яка є бабусею позивача. Перед виїздом за межі України співвласник будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 оформила 28.05.1971 року на ОСОБА_5 нотаріальну довіреність, якою вона уповноважувала ОСОБА_5 вести справу щодо оформлення її спадкових прав на житловий будинок, яке залишилося після смерті її брата ОСОБА_4 . Однак будь-яких дій щодо оформлення спадкових прав згідно довіреності ОСОБА_5 не вчинила.

Позивач також зауважує, що з моменту реєстрації у житловому будинку з жовтня 1993 року ніхто із спадкоємців бувших співвласників у житловомоу будинку АДРЕСА_1 не проживав і як спадщину ніхто не приймав і не проживає по даний час, що свідчить про відсутність спадкоємців вищевказаного нерухомого майна як за заповітом так і за законом.

Позивач доводить, що при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність підстав для набуття права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Зазначає, що відкрито володіє житловим будинком АДРЕСА_1 та не приховує факт знаходження цього майна у її володінні.

Позивач звертає увагу що її володіння майном є безперервним та не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом з тим вказує, що не знала і не могда знати про те, що володіє чужим майном і не могла сумніватися в тому, що правомірно володіє нерухомим майном.

У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали в у повному обсязі з підстав, викладених у позові та просили задовольнити позовні вимоги.

Відповідач повноважного представника у судове засідання не направив, про дату та час судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином. Згідно поданої заяви від 23.12.2021 просив розгляд справи здійснювати без участі представника (а.с.187).

Представник третьої особи у судовому засіданні заперечив проти позовних вимог у повному обсязі.

Заперечуючи проти позову вказав, що позивач не надала жодних допустимих та належних доказів на підтвердження того, що вона вікрито і добросовісно користувалась нерухомим майном і має право на таке за набувальною давністю. Водночас зауважив, що позивач з 2009 року не проживає у спріному будинку та вважає, що позивач взагалі неправомірно була у такому зареєстрована.

Звертає увагу, що факт користування земельною ділянкою не є підставою для визнання права власності на житловий будинок за набувальною власність.

Представник третьої особи позовні вимоги вважає безпідставними та просить відмовити у їх задоволенні.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 надала покази про те, що є матір"ю позивача та проживає по сусідству зі спірним будинком. Вказала, що позивач жила у спірному будинку з дитинства, оскільки там проживала бабуся позивачки - ОСОБА_5 .Зазначає, що ОСОБА_1 до 2009 року безпосередньо проживала у будинку, а з 2009 року користується земельною ділянкою, садком та господарськими будівлями. Пояснила, що коли у 2009 році будинок завалився та став непридатним для проживання, ОСОБА_1 перейшла жити до батьків свого чоловіка. Разом з тим пояснила, що за адресою спірного будинку когось із членів сім`ї або спадкоємців ОСОБА_4 ні разу не бачила.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що проживав по сусідству з позивачем за адресою місця розташування спірного будинку та підтвердив, що ОСОБА_1 , до 2009 року проживала у спірному будинку до тих пір поки будинок став непридатним для проживання. Також підтвердив, що позивач і на даний час обробляє земельну ділянку біля даного будинку, а також користується підсобними приміщеннями. Проте , що є власником будинку свідку не відомо.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 надав пояснення про те, що ОСОБА_5 була бабусею позивачки та його співмешканкою. У спірному будинку свідок проживав з 1978 року по 1993 рік разом з ОСОБА_5 . Пояснив, що позивач з дитинства проживала з ними у спірному будинку до моменту його руйнації у 2009 році. А з 2009 року продовжує користуватись земельною ділянокю біля будинку та підсобними приміщеннями. Вказав, що власниками спріного будинку були ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 ОСОБА_4 помер, а ОСОБА_3 більш як 50 років тому виїхала з України у ОСОБА_9 . Також свідок пояснив, що підсобні приміщення та гараж будував саме він , але без відповідних дозволів.

Відповідно до ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

В ході розгляду справи, суд у відповідності до п. 4 ч. 5ст.12 ЦПК України, створив сторонам всі умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ЦПК України.

Відповідно дост. 259 Цивільного процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчійкімнаті за результатами оцінки доказів, поданих до суду.

У судовому засіданні від 18.01.2022 відповідно до ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд оголосив вступну та резолютивну частину рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно даних довідки про реєстрацію місця проживання особи №332 від 15.03.2021 року з ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Відповідно до довідки, виданої виконкомом Черняхівської селищної ради №789 від 15.03.2021 до складу членів сім`ї ОСОБА_1 (позивача) входять: дочка ОСОБА_10 , 2006 р.н. та дочка ОСОБА_11 , 2005 р.н. (а.с. 12).

Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи № № 330,331 від 15.03.2021 року ОСОБА_11 та ОСОБА_10 з 02.03.2007 по теперішній час зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13-14).

З ксерокопії Будинкової книги вбачається, що під №14,15,16 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 (а.с.21-22).

За даними Будинкової книги на спірне домоволодіння по АДРЕСА_2 убачається, що власниками були ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 15,16).

28.05.1971 року ОСОБА_3 видане доручення на ім`я ОСОБА_5 , яким надавалось право довірителю оформити спадкові права ОСОБА_3 після смерті її брата ОСОБА_4 (а.с. 39).

З копії матеріалів інвентаризаційної справи видно, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами становить 35,8 м.кв загальної площі та відповідно 21,4 м. кв. житлової площі (а.с. 23-26).

З оглянутих судом копій договорів страхування вбачається, що протягом з 1998 року по 2009 рік ОСОБА_5 ( у 1998) та позивач (у 2000,2003,2004,2005,2006,2007,2009) роках були страхувальниками спірного будинку.

На запит суду з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 11.10.2021 надійшла довідка, у якій вказано, що інофрмація про місце проживання ОСОБА_3 відсутня та зазначено, що листки вибуття зберігаються протягом 6 років (а.с. 134-135).

На запит суду від Черняхівської державної нотаріальної контори та Житомирського обласного державного нотаріального архіву надійшли Інофрмаційні довідки зі Спадкового реєстру ,згідно яких іноформація про спадкові справи, заведені до майна померлого ОСОБА_4 та майна ОСОБА_3 відсутня (а.с. 147-148,149-150,157-158).

На запит адвоката Пилипчука П.П. 10.11. 2021 Державний архів Житомирської області повідомив про те, що документи паспортного відділу Черняхівського РВ УМВС у Житомирській області за 1971-1974 роки до Державного архіву не надходили, тому інформацію щодо ОСОБА_3 надати неможливо (а.с. 165).

Позивач наголошує, що ніколи не приховував факт перебування майна в його володінні, вважає цілком доведеним факт безперервного володіння майном, оскільки таке володіння не переривалось протягом усього строку набувальної давності.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У частині перші йстатті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу шляхом, зокрема, визнання права.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога позивача до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Відповідно достатті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Відповідно достатті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.м

Частиною 1статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном , то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Таким чином, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17 (провадження N 12-291гс18).

Відповідно до ч. 4ст. 263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. При цьому володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі N 201/12550/16-ц (провадження N 61-19156св18)).

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі N 755/16913/16-ц.

Як уже зазначалось та встановлено судом, позивач підставою для застосування набувальної давності зазначає про те, що при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 ; доводить, що відкрито володіє спірним житловим будтинком та не приховує факт знаходження цього майна у її володінні; володіння позивача є безперервним та не переривалось протягом строку набувальної давності. Також позивача наполягає, що не знала і не могла знати про те, що володіє чужим майном і не могла сумніватися у тому, що правомірно володіє нерухомим майном.

Однак , втановлені судом обставини свідчать про те, що позивач, як на момент заволодіння так і увесь час користування спірним майном, була обізнана відносно того, що власником житлового будинку, який є предметом спору та на який вона просить визнати право власності за набувальною давністю, були ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а тому не можна вважати володіння позивачем нерухомим майном, яке залишилась після смерті ОСОБА_4 та від`їзду за межі України (за даними позивача), добросовісним, оскільки позивач увесь час знала про те, що у неї відсутні правові підстави для заволодіння чужим майно як і відомо позивачу про власника такого майна.

Суд зазначає, що смерть ОСОБА_4 а такої від`їзд ОСОБА_3 за межі країни, а також не оформлення спадкоємцями вищевказаних осіб права на спадщину не дають позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним та добросовісним.

До того ж,суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_3 , виїхала за межі України або померла. За даними Будинкової книги ОСОБА_12 ,В все ще є власником спірного майна.

Натомість, сам по собі факт користування позивачем цим майном не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю на вказане майно відповідно дос татті 344 ЦК України.

Підсумовуючи викладене вище суд встановив, що позивач не довів свою добросовісність у заволодінні чужим майном, оскільки саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом, позивач знала і повинна була знати про неправомірність заволодіння спірним майном.

Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього, однак таких обствин позивачем належними та допустими доказами не доведено у ході вирішення спору.

На підставі зазначеного, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності, у той час як позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Окрім того, враховуючи положення частини першої та третьоїстатті 1277 ЦК України, слід дійти висновку, що уразі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку

Суд зазначає, що після смерті попереднього власника спірного майна - ОСОБА_4 у 1969 році відкрилася спадщина на належну йому частку спірного майна.

Частиною першою та та другою статті 1277 ЦК України визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини .

Відповдно до норм права, що діяли на момент смерті ОСОБА_4 , у 1969 році, а саме норм ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (частини перша та друга статті 548 ЦК УРСР).

Згідно з частинами першою та другою статті 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Разом з тим приписи частин першої-третьої статті 555 ЦК УРСРС вказують на те, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: 1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; 2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; 3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; 4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); 5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь з спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві. Якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить до держави .

Таким чином, системне тлумачення частини другої статті 549, частини першої статті 555 ЦК УРСР та абзацу 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що: в ЦК УРСР законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції "відумерлої спадщини", передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави.

Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених пунктами 1-5 частини першої статті 555 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися; оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою; з урахуванням того, що в частині першій статті 555 ЦК УРСР закріплювався автоматичний перехід спадщини до держави, та існував строк шість місяців для прийняття спадщини іншими спадкоємцями, то абзац 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України може застосовуватися тільки, якщо спадщина відкрилась після 01 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мали право спадкування відповідно до норм ЦК УРСР.

Разом з тим, суд зазнчає, що матеріали справи не містять доказів того, що будь-хто із спадкоємців померлого ОСОБА_4 оформив спадщину, відтак за приписами ЦК УРСР частина спірного будинку, яка належала ОСОБА_4 перейшла до держави, що також позбавляє позивача права на визнаня права власності за набульною давністю.

Оцінючи позовні вимоги та докази, на яких такі грунтуються, суд також враховує, що за змістом статті 344 ЦК України набувальна давність, як спосіб набуття права власності відноситься до першопочаткових, бо права набувача не базуються на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базуються на сукупності обставин, зазначених в частині першій статті 344 ЦК України, а саме, тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, як своїм власним.

За таких обставин посилання позивача на заволодіння будинком внаслідок продовження користування будинком після смерті ОСОБА_4 та виїзду за кордон ОСОБА_3 і після яких не залишилося спадкоємців є безпідставними. Реєстрація ж та проживання позивача у будинку, не доводить факт заволодіння таким майном добросовісно, що дає підстави для застосування положень ст. 344 ЦК України.

Серед іншого суд також звертає увагу, що у відповідності до норм ст 380 ЦК України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена із дотриманням вимог, встановлених законом, іншими норимативно- правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання .

Натомість із долучених до матеріалів справи фотокопій будинку, на який позивач просить визнати право власності видно, що факто будинку не існує, він повністю зруйнований і відновити його неможиво, оскільки відсутні як фундамент так і капітальні стіни будинку.

Факт непридатності спірного будинку для проживання не оспорювався сторонами, що у відповідності до норм ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підялгають доказуванню

Відповідно до норм закріплених у ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Звертаючись до суду, позивачка у позовній заяві виклала обставини, якими обґрунтовувала свої вимоги, зазначила докази, що підтверджують вказані обставини.

Отже, позивачка на власний розсуд розпорядилася своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 (провадження № 61-17205 св 19).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За викладених фактичних обставин, оскільки позивач не довдела сукупності обставин, які є необхідними для застосування положень про набувальну давність як підставу для визнання права власності, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13,79,81,91, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволені позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 () ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресю: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресо:. АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Черняхівська селищна рада (Майдан Рад,2, смт Черняхів, Житомирський район, Житомирська область, )

Третя особа: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Повний текст рішення складений та підписаний: 25.01.2022

Суддя Л.В.Лось