П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/707/21

Провадження № 22-ц/4815/118/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С. О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідач: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Рівненської міської ради,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, начальник Управління державного архітектурно-будівельного контролю Рівненської міської ради Дядюсь Микола Миколайович

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 липня 2021 року, ухваленого у м. Рівне в складі судді Бучко Т.М., дата складання повного тексту рішення 09 серпня 2021 року, у справі № 569/707/21

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, начальник Управління державного архітектурно-будівельного контролю Рівненської міської ради Дядюсь Микола Миколайович про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що позивач займається нотаріальною діяльністю, місцем здійснення якої є АДРЕСА_1 . Частина приміщення належала йому на праві власності. У 2018 році почав облаштовувати окремий вхід у своє приміщення та навіс над ним. Однак, 16 листопада 2018 року головним спеціалістом інспекційно-адміністративного відділу Управління державного архітектурно-будівельного контролю Кравцем О.М. в результаті позапланової перевірки державного нагляду (контролю) щодо дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт складені акт перевірки, протокол про адміністративне правопорушення та видані приписи про зупинення підготовчих та будівельних робіт і про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил.

Постановою від 23 листопада 2018 року заступника начальника Управління державного архітектурно-будівельного контролю Рівненської міської ради Дядюся М.М. його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.96 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8500 грн. Рішенням Рівненського міського суду від 29 листопада 2019 року постанова скасована. Незважаючи на зазначене рішення суду начальник Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дядюсь М.М. поширював та продовжує поширювати інформацію про те, що облаштування навісу є самочинним будівництвом, яке підлягає знесенню. Така інформація, зокрема була розповсюджена в газеті «Рівне вечірнє» від 7 березня 2019 року, в інтернет-виданні «ЧаРівне» від 17 листопада 2020 року, в інтернет-виданні «Рівне вечірнє» від 18 листопада 2020 року, в газеті «Рівне вечірнє» від 19 листопада 2020 року.

Поширена інформація є негативною, недостовірною та порушує його особисті немайнові права, ганьбить його честь, гідність та завдає шкоди діловій репутації, спотворює та принижує оцінку з боку громадськості та суспільства його діяльності та ставить під сумнів дотримання ним законодавства України. Розповсюджена інформація негативно вплинула на його професійну діяльність.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 липня 2021 року в позові ОСОБА_1 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, начальник Управління державного архітектурно-будівельного контролю Рівненської міської ради Дядюсь Микола Миколайович, про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов неправильного висновку про те що поширена відповідачем інформація є оціночним судженням, оскільки поширена інформація є фактичним твердженням, яке не відповідає дійсності, а тому підлягає спростуванню. Крім того, суд неповно з`ясував дійсні обставини справи та не дав належної оцінки доказам. Вказує, що висновок суду проте, що рішеннями суду у справах №460/1013/19 та №569/785/19 не досліджувалось питання законності чи не законності будівництва спірного об`єкта, наявності чи відсутності підстав для визнання його самочинним є помилковим. Вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги вказані судові рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_1 здійснював нотаріальну діяльність за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкта нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 155868519 від 12 лютого 2019 року 4 грудня 2018 року за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на нежитлове приміщення першого поверху, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 77,2 кв.м. Об`єкт нерухомого майна згідно з описом складається з нежитлового приміщення першого поверху літ. «А» та навісу літ. «а». Зміни до права власності зареєстровані на підставі поданого технічного висновку БП1745/2018, виданого ТОВ «БП Експерт» 27 листопада 2018 року.

В 2018 році позивач здійснив роботи по облаштуванню окремого входу у належну йому частину приміщення.

16 листопада 2018 року щодо ОСОБА_1 складено протокол № 189-ПП про адміністративне правопорушення за ч.5 ст.96 КУпАП та винесено приписи: № 189/1-ПП про зупинення підготовчих та будівельних робіт, № 189/2-ПП про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил.

23 листопада 2018 року начальником Управління державного архітектурно-будівельного контролю Рівненської міської ради Дядюсь М.М. винесено постанову № 052А/01-22 по справі про адміністративне правопорушення, відповідно до якої ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.96 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8500 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2019 року у справі № 569/785/19 постанову № 052А/01-22 від 23 листопада 2018 року заступника начальника Управління державного архітектурно-будівельного контролю Рівненської міської ради Дядюсь М.М. скасовано. Справу про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.96 КУпАП надіслано на новий розгляд до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Рівненської міської ради.

Постановою начальника Управління державного архітектурно-будівельного контролю Рівненської міської ради Дядюся М.М. № 84А/01-22 від 26 грудня 2019 року справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 закрито на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП в зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КУпАП. Постанова є чинною.

Начальник Управління державного архітектурно-будівельного контролю Рівненської міської ради Дядюсь М.М. в засобах масової інформації поширив інформацію про те, що облаштування навісу є самочинним будівництвом, яке підлягає знесенню.

Зокрема, у газеті «Рівне вечірнє» від 7 березня 2019 року: «Це ніякий не навіс, а самочинне будівництво. За такі дії був виписаний штраф, а будівельні роботи припинено. Цю прибудову нотаріусу вписали у технічний паспорт будівлі як навіс. Через це реєстратори її оформили у ЦНАПі. Але його власник стверджує у суді, що це навіс.».

В інтернет-виданні «ЧаРівне» від 17 листопада 2020 року: «Два роки назад Сохацький розпочав добудову цього приміщення. Це ніякий не навіс, як він називає, а повноцінна самочинна добудова, самочинне будівництво.».

В інтернет-виданні «Рівне вечірнє» від 18 листопада 2020 року та в газеті «Рівне вечірнє» від 19 листопада 2020 року: «Коли отримали доручення міського голови, то одразу подали до суду. Процес тривав довго, проте цю суддю, яка розглядала нашу справу, звільнили. Тепер справу заново почне розглядати новий суддя. Коли це сталося, то нотаріус Сохацький продав свою незаконну прибудову іншій особі. Це трохи ускладнило процес, бо тепер нам ще й доведеться скасовувати через суд право власності на неї. Нотаріус стверджує, що ця прибудова не є капітальною спорудою, а лише навісом, проте це не змінює суті справи. Не можна без дозволу щось робити на землях міської ради. Має бути право користування цією земельною ділянкою, а в нотаріуса немає нічого. Ця земля є власність громади Рівного. Через це добиватимемося через суд, щоб реєстрацію нерухомості скасували, а незаконну прибудову знесли.»

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року № 2657-XII (далі - Закон № 2657-XII), суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо щоб інформація, яка розповсюджується будь ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони обираючи кар`єру публічної особи погодились на таку увагу.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи. Або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження і критику у поєднанні з дотримання розумних меж цих суджень.

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Убачається, що ОСОБА_1 є публічною особою, відомим діячем у галузі права, який обіймає публічну посаду нотаріуса у м. Рівне, є головою громадської організації «Константіс», а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становлять суспільний інтерес.

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У зазначеному рішення суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції належним чином дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, дійшов правильного висновку про те, що поширена начальником Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дядюсь М.М. інформація (коментар) була його власними судженнями та оцінкою поширеної, підготовленої і оформленої у вигляді Акту позапланової перевірки державного нагляду (контролю) щодо дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт №189-ПП від 16 листопада 2018, протоколу про адміністративне правопорушення та приписів про зупинення підготовчих та будівельних робіт і про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, постанов №052А01-22 від 23 листопада 2018 та №84А/01-22 від 26 грудня 2019 року інформації щодо позивача у цій справі.

Таким чином, така оцінка є вираженням суб`єктивної думки відповідача, тобто є не твердженням, висловленим особисто відповідачем про факт, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками від цієї інформації. Такі висновки не можуть бути а ні спростовані, а ні підтверджені, а тому не можуть бути предметом спору.

Поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел.

Враховуючи, що не відбулось поширення недостовірної інформації у вигляді фактів щодо позивача, відсутній склад правопорушення наявність якого може бути підставою для задоволення позовних вимог.

Крім того, позивачем жодним чином не доведено, що поширення відповідачем вищевказаної інформації призвело до створення негативної соціальної оцінки особи позивача у очах оточуючих, що призвело до порушення права на повагу до честі позивача, тобто, позивач не довів, що поширена інформація порушує його особисті немайнові права, завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що інформація поширена відповідачем є фактичними твердженнями не заслуговують на увагу, оскільки суд надав цьому належну правову оцінку.

Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення .

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 липня 2021 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 січня 2022 року.

Головуючий :

Судді :