П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2022 року

м. Рівне

Справа № 562/574/20

Провадження № 22-ц/4815/152/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство «Альфа-Банк»

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 , Служба у справах дітей Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у м. Рівне апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» адвоката Мелянчук В.А. на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30 липня 2021 року, ухваленого в складі судді Ковалик Ю.А., у справі №562/574/20,

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 , Служба у справах дітей Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області про виселення.

Позов мотивований тим, що 14 квітня 2008 між ОСОБА_5 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у сумі 68 000,00 доларів США з зобов`язанням повернути його та сплатити відсотки за користування ним.

На забезпечення належного виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором, 14 квітня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

В порушення умов договору іпотеки, ОСОБА_5 свої зобов`язання належним чином не виконував тому на підставі виконавчого напису від 02.10.2018, було звернуто стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , в рахунок заборгованості що виникла внаслідок невиконання боржником умов кредитного договору. Після отримання виконавчого напису стало відомо, що в квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстровані відповідачі, включаючи неповнолітнього ОСОБА_4 , який зареєстрований у зазначеному житлі після укладення договору іпотеки.

Подальша реєстрація відповідачів в квартирі, яка є предметом іпотеки, унеможливлює її реалізацію, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси позивача.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30 липня 2021 року у задоволенні позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 , Служба у справах дітей Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області про виселення відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, мотивовану тим, що судом першої інстанції при вирішенні спору порушені норми матеріального і процесуального права, недостатньо повно досліджені докази та обставини справи, що мають значення для справи, просить суд оскаржуване рішення скасувати позов в цій задовольнити.

Вказує, що суд проігнорував факт не проживання відповідачів у спірному житлі, яке є предметом іпотеки, без жодних правових підстав встановив порушення їх прав та інтересів. Вважає, щ відповідачі мають інше придатне для проживання житло.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 352ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що14 квітня 2008 між ОСОБА_5 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у сумі 68 000,00 доларів США з зобов`язанням повернути його та сплатити відсотки за користування ним. Кредит надавався на споживчі потреби (п.1.2 кредитного договору).

На забезпечення належного виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором, 14 квітня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі виконавчого напису нотаріуса від 02.10.2018, було звернуто стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , в рахунок заборгованості що виникла внаслідок невиконання боржником умов кредитного договору.

У вказаній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

11.02.2020 року банк направив на адресу відповідачів вимогу про добровільне виселення, в якій зазначив, що відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї власності, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права приватної власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян , інтересам суспільства , погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови , за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло , придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту , житло надається державою або органами місцевого самоврядування безоплатну або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Суд першої інстанції вірно вважав, що вказаною нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Такі правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15, 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15 та постанові Верховного Суду від 20 травня 2019 року № 61-44514св15, які на думку апеляційного суду було вірно застосовано у даних правовідносинах.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду від 15.07.2021 року по справі № 290/853/19 при виселенні з іпотечного майна, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Перед тим, як звертатися до суду з проханням про виселення особи з іпотечного житлового приміщення, потрібно розібратися за які кошти воно було придбано. Допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

З вищесказаного, можливо зробити висновок, що особу можливо виселити з іпотечної квартири лише за таких підстав: квартира (дім) була куплена за кредитні кошти, а повернення коштів було забезпечене іпотекою відповідно купленого житлового приміщення; квартира була забезпечена іпотекою, але вона була придбана не за кредитні кошти, особу можливо буде виселити, якщо в рішенні суду буде вказано постійне житло особи у відповідності до частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що на підставі виконавчого напису нотаріуса від 02.10.2018 звернуто стягнення на іпотечне майно на підставі іпотечного договору, а тому подальше проживання відповідачів в квартирі унеможливлює її реалізацію та порушує права іпотекодержателя.

Проте, судом встановлено, що спірна квартира була придбана не за кредитні кошти, що були надані банком позичальнику.

А відтак, за умови, що іпотечне майно було придбане не за кредитні кошти, відповідачі, які проживають в такому житловому приміщенні не втрачають право користування ним у зв`язку зі зверненням стягнення на іпотечне майно, адже відповідне є можливим лише у разі пропонування позивачем іншого житла для таких мешканців.

Вказані висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» адвоката Мелянчук В.А. залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30 липня 2021 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 20 січня 2022 року

Головуючий суддя :

Судді :