ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/807/1506/22
Головуючий в 1-й інстанції Галущенко Ю.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2022 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2022 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що постановою слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Запорізької області Дьокіної О.С. від 24.07.2018 р. відмовлено у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні № 0000256 від 11.07.2018 р. Вказана постанова слідчого від 24.07.2018 р. була оскаржена позивачем в судовому порядку та ухвалою слідчого судді Орджонікідзеського районного суду м. Запоріжжя від 27.08.2018 р. в частині про відмову у визнанні потерпілим ОСОБА_1 , зобов`язано слідчого виконати вимоги ч.2 ст.55 КПК України щодо ОСОБА_1 . Позивач вважає,що неправомірними діями слідчого йому завдано моральну шкоду, а також майнову шкоду, пов`язану із зверненням за правовою допомогою, витрачанням коштів на копіювання документів та поштові відправлення. На підставі зазначеного, позивач просить стягнути з Державної казначейської служби України на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання цієї суми 1900 гр. на відшкодування матеріальної шкоди, 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди, 2311 грн.56 коп. судових витрат.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2022 року, позов ОСОБА_1 до прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції в порушення вимог п. 1 ч.5 ст. 265 ЦПК України зазначив, що за результатами розгляду справи він «ухвалив» оскаржуване рішення, а не «вирішив». Крім того, судом першої інстанції не проаналізовано вчасність подачі відзиву на позов з боку відповідачів, не звернуто уваги на те, що відзиви подано неповноважними особами. Судом до позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди необґрунтовано застосовано п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України. При вирішенні справи по суті, судом проігноровано судову практику з аналогічних справ розглянутих Верховним Судом

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2022 року це 248 100 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2022 рік» з 1 січня 2022 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2481,00 грн. (2481,00 грн. Х 100 = 248 100 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Запорізької області Дьомкіної О.С. перебувало кримінальне провадження № 0000256, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 24 липня 2018 року за підписом слідчого в особливо важливих справах прокуратури Запорізької області Дьомкіної О.С., відомості про яке було внесено на підставі ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.07.2018 р. за заявою ОСОБА_1 від 16.05.2018 р. щодо невиконання ухвали суду заступником начальника СВ прокуратури області.

Ухвалою слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Запорізької області Дьомкіної О. С. від 24 липня 2018 року відмовлено у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні № 0000256 від 11 липня 2018 року.

ОСОБА_1 , вважаючи вказану постанову слідчого в особливо важливих справах прокуратури Запорізької області Дьомкіної О.С. від 24 липня 2018 року протиправною, оскаржив її слідчому судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя шляхом подання скарги в порядку ст.303 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2018 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано постанову слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Запорізької області Дьомкіної О.С. від 24 липня 2018 року у кримінальному провадженні № 0000256 від 11 липня 2018 року про відмову у визнанні потерпілим ОСОБА_1 , зобов`язано слідчого виконати вимоги частини 2 статті 55 КПК України щодо ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволені вимог позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскарження ОСОБА_1 процесуальних рішень органів досудового слідства в порядку кримінального судочинства є механізмом реалізації права на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні та скасування таких рішень в судовому порядку не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а задоволення його вимог про визнання потерпілим є достатньою сатисфакцією.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У відповідності до положень ч.ч. 1,2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Як передбачено ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Заявляючи вимоги про стягнення на свою користь 1900 грн. на відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок прийняття слідчим неправомірної постанови., ОСОБА_1 зазначав, що вказана сума була витрачена ним на сплату юридичних послуг для захисту його прав у кримінальному провадження.

Як передбачено ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються із: витрат на правову допомогу; витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Згідно з ст. 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ст. 125, 126 КПК України суд за клопотанням осіб має право визначити грошовий розмір процесуальних витрат, які повинні бути їм компенсовані. Суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою. Сторони кримінального провадження, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі мають право оскаржити судове рішення щодо процесуальних витрат, якщо це стосується їхніх інтересів.

Зі змісту зазначених норм зрозуміло, що за своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством.

Отже, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав у кримінальному провадженні. Такі витрати віднесено до процесуальних витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Установивши, що 1900 грн. були сплачені ОСОБА_1 за надання правової допомоги під час розгляду у суді його скарги на постанову слідчого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказані витрати на правничу допомогу у кримінальному провадженні не є реальними збитками та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у цій частині.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Судовим рішенням слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.08.2018 року у справі № 335/9843/18, не встановлено протиправну дію слідчого Дьомкіної О.С., а отже обставини наявності підстав для відшкодування моральної шкоди є недоведеними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх обґрунтованими та такими, що відповідають положенням матеріального та процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

При цьому сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача скасовано постанову про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлена зазначена позивачем ухвала слідчого судді, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Вирішуючи спір, судом першої інстанції враховано, що оскарження ОСОБА_1 процесуальних рішень органів досудового слідства в порядку кримінального судочинства є механізмом реалізації права на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні та скасування таких рішень в судовому порядку не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а задоволення його вимог про визнання потерпілим є достатньою сатисфакцією.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 11 вересня 2019 року у справі № 336/5519/18, від 27 березня 2019 року у справі № 243/9826/16-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 233/4186/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 638/12068/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 614/2328/17.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції п. 1 ч. 5 ст. 256 ЦПК України, а саме ухвалення а не вирішення оскаржуваного рішення, є безпідставними. Так, відповідно до приписів п. 1 ч. 5 ст. 256 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вбачається, що у резолютивній частині оскаржуваного рішення зазначено висновок суду про відмову в позові повністю. Крім того, цивільно-процесуальним законодавством чітко встановлено, що рішення судом саме ухвалюються, що відображено у ст. 264 ЦПК України.

Подання Державною казначейською службою України відзиву поза межами строку встановленого судом не вплинуло на правильність вирішення спору у справі , та не є таким процесуальним порушенням, яке могло б стати підставою для скасування рішення у справі.

Відповідно до ч.3 ст.58 ЦПК України, юридична особа незалежно від порядку її створення бере учать у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положенню або через свого представника.

Повноваження представника Державної казначейської служби України Тінькової А.О. підтверджені витягом із ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в якому зафіксовано право вказаної особи представляти інтереси служби в судах України без окремого доручення керівника. В даному випадку вказаний витяг є належним підтвердження повноважень представника відповідно до діючого законодавства. Крім того, слід зазначити, що із копії наказу №3-к від 04.01.2022 року прізвище ОСОБА_2 змінено на ОСОБА_3 у зв`язку із реєстрацією шлюбу.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу невчасного подання відзиву на позов з боку прокуратури Запорізької області, то слід зазначити, що вказаним відповідачем копію ухвали про відкриття провадження у справі отримано 25.01.2022 року (а.с.27) і 07.02.2022 року подано відзив, тобто в межах визначеного процесуального строку. Повноваження особи, що подала відзив, а саме керівника обласної прокуратури Приходько В., підтверджуються копією наказу №248к від 10.09.2020 року (а.с.56).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 11 липня 2022 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков