Провадження № 22-ц/812/222/22 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2022 року м. Миколаїв

справа № 475/424/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

переглянувши в апеляційному порядку у письмовому провадженні без виклику сторін цивільну справу за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

за апеляційною скаргою

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області, ухвалене 13 грудня 2021 року суддею Єгоровою Н.І. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 15 травня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки. 25 серпня 2011 року позичальником підписано анкету-заяву, на підставі якої він отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, підтвердивши своїм підписом, що заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг.

Посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань та виникнення станом на 3 грудня 2020 року кредитної заборгованості, зокрема, 59 249,78 грн. заборгованості за тілом кредиту та 20 706,34 грн. заборгованості за простроченими відсотками, банк просив стягнути з ОСОБА_1 79 956,12 грн. кредитного боргу.

ОСОБА_1 , діючи через представника, позов не визнав. У письмовій заяві просив застосувати позовну давність, яка, на його думку, починає перебіг із закінченням строку дії картки (квітень 2011 року) та сплинула на час звернення до суду. Відповідач також зазначав, що кредитний договір від 15 травня 2006 року не підписаний банком, а отже є неукладеним. Анкета-заява від 25 серпня 2011 року не містить тарифів (процентної ставки), а тому умови обслуговування кредитної картки є неузгодженими. Розрахунок заборгованості, яка має визначатись щомісячно, проведено поза межами трирічного строку позовної давності. Крім того, отримавши за весь період 122 930,59 грн., він повернув банку 125977,45 грн. кредитних коштів, що свідчить про відсутність заборгованості за тілом кредиту.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 13 грудня 2021 року у задоволенні позову КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що дія кредитного договору від 15 травня 2006 року закінчилась у квітні 2011 року по закінченню строку дії кредитної картки; а анкета-заява від 25 серпня 2011 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не містить конкретних умов. Наданий суду цей відомчий документ, в редакції, що почала діяти з 1 березня 2019 року, не є достатньою підставою вважати саме ці умови узгодженими сторонами з дотриманням письмової форми угоди. Оскільки при підписанні анкети-заяви від 25 серпня 2011 року умови кредитування (процентна ставка) та обсяг відповідальності з ОСОБА_1 не узгоджувались, то застосування Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку при розрахунку заборгованості за процентами не може вважатись обгрунтованим. За таких умов банк може вимагати лише фактично отриману та не повернуту суму кредиту (постанова Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17). Оскільки заборгованість за тілом кредиту також визначалась з застосуванням неузгодженої процентної ставки, то і цей борг є недоведеним. Відповідачем використано 122 930 грн. кредитних коштів, а повернуто 125 977,45 грн. кредитних коштів, що свідчить про відсутність не повернутого кредиту.

В апеляційній скарзі КБ «ПриватБанк» просив рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт посилався на те, що суд першої інстанції помилково вважав умови кредитування неузгодженими, а кредитні кошти повернутими; проігнорував зміст договору від 15 травня 2006 року, підписаного ОСОБА_1 , який передбачав процентну ставку (3% щомісмячно); безпідставно не прийняв до уваги, що відповідач тривалий час (2006-2020 роки) здійснював переказ коштів на погашення заборгованості зі всіх своїх карт, користувався послугою «оплата частинами», виконував інші умови кредитування, та дійшов помилкового висновку про відсутність заборгованості. При цьому суд не дослідив та не врахував оцінку наданого розрахунку боргу та витягу по рахунку відповідача, які за правовими позиціями Верховного Суду є доказом приєднання позичальника до Умов та Правил надання банківських послуг.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 не скористався.

Відповідно до частини 1 чи 2 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, згідно зі статтею 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК).

Відповідно до статті 1054 ЦК за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Тлумачення та порядок застосування цього положення закону наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12), за якими припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики, у разі відсутності іншої домовленості сторін, може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Права кредитора після закінчення цього строку забезпечені механізмом, передбаченим статтею 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (пункти 54, 91).

Особливістю карткового рахунку є те, що операції за таким рахунком можуть здійснюватися з використанням електронних платіжних засобів - платіжних карток, які є електронним платіжним засобом у вигляді емітованої банком пластикової картки. Кредитною карткою є платіжна картка зі встановленим кредитним лімітом (пункти 1.1.1.46, 1.1.1.62 Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, далі Умови та Правила).

Платіжні картки випускаються на строк, визначений банком для відповідного типу картки та категорії клієнта. Строк дії платіжної картки зазначається на самій картці, яка є дійсною до останнього дня зазначеного на ній місяця відповідного року включно.

Враховуючи ці особливості кредитування шляхом відкриття карткового рахунку з встановленням ліміту на платіжну картку, можна дійти висновку що строк дії кредитного договору залежить від строку дії платіжної картки або/та строку кредитного ліміту.

За таким договором обов`язок повернення кредиту в повному обсязі виникає зі спливом останнього дня місяця дії картки (постанова Верховного Суду від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14).

Судом встановлено, що 15 травня 2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», було укладено договір №SAMDN3945 (далі Договір від 15 травня 2006 року) про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки, за умовами якого банк встановив кредитний ліміт (1500 грн.) та визначив базову проценту ставку - 3 % на місяць. Погашення заборгованості за кредитним лімітом мало здійснюватися щомісячним платежем в розмірі 7% від залишку заборгованості за кредитним лімітом на кінець звітного місяця (пункт 1.1) (а.с.42-43).

За змістом пункту 4.3 Договору від 15 травня 2006 року строк дії договору відповідає строку дії картки.

За цим договором ОСОБА_1 отримав 14 квітня 2006 року картку зі строком дії до кінця квітня 2011 року, а 8 квітня 2011 року зі строком дії до кінця квітня 2015 року. Строки дії наступних кредитних карток до кінця червня 2015 року, до кінця січня 2018 року та до кінця березня 2020 року (а.с.40).

25 серпня 2011 року ОСОБА_1 підписана анкета-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с.41).

За змістом цього документу ОСОБА_1 погодився з тим, що його заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами, а також Тарифами складають договір про надання банківських послуг, з якими він ознайомився та згоден. Будь-яких інших умов анкета-заява не містить.

Необхідність складання анкети-заяви у період дії кредитних відносин позивач пояснює необхідністю періодичної актуалізації персональних даних клієнта банку.

Отже, встановлені обставини свідчать про те, що сторони перебували у кредитних відносинах з квітня 2006 року, зміст яких визначався умовами Договору від 15 травня 2006 року, в тому числі як щодо умов кредитування розміру процентної ставки (36% річних), так і щодо строку дії договору ( строк дії картки).

При цьому суд першої інстанції не мав достатніх підстав вважати, що дія Договору від 15 травня 2006 року закінчилась наприкінці квітня 2011 року, оскільки 8 квітня 2011 року ОСОБА_1 отримав нову кредитну картку зі строком дії до квітня 2015 року, а потім і наступні картки (а.с.40).

Тому висновки суду про те, що у період 2011-2020 років правовідносини сторін ґрунтувались лише на анкеті-заяві від 25 серпня 2011 року, а умови кредитування не були узгодженими, є помилковими.

З матеріалів справи також вбачається, що протягом строку кредитування розмір кредитного ліміту неодноразово змінювався та з 6 серпня 2018 року складав 49 000 грн. (а.с.39).

Особовий рахунок ОСОБА_1 свідчить про те, що з 17 травня 2006 року позичальник активно користувався кредитними коштами та здійснював платежі на погашення боргу (а.с. 38).

Станом на листопад 2016 року відповідач заборгованості не мав, а отримав наступні кошти з 13 січня 2018 року (а.с. 22-23, 31 зворот).

Востаннє ОСОБА_1 скористувався кредитним лімітом 1 лютого 2019 року (а.с.33 зворот), а поповнив рахунок 10 липня 2020 року (48 грн.) (а.с.29, 33).

Щомісячні платежі вносились ОСОБА_1 не в повному обсязі.

Отже, встановлені обставини свідчать про те, що банк набув право на стягнення отриманих відповідачем та неповернутих в повному обсязі кредитних коштів (тіла) за період з січня 2018 року та нарахованих процентів за узгодженою ставкою (36 % річних) в межах строку дії картки (на кінець березня 2020 року).

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитись з розрахунком заборгованості ОСОБА_1 , який додатний позивачем до позовної заяви.

Цей розрахунок свідчить про те, що станом на початок кожного місяця відповідачу нараховувались суми за користування лімітом, що по суті є відсотками, і ці кошти погашались за рахунок збільшення тіла кредиту.

Отже, загальна заборгованість за тілом кредиту в розмірі 59 249,78 грн. (а.с.28) не може вважатись належно доведеною.

Не можна повністю погодитись і з розрахунком простроченої заборгованості за процентами (20 706,34 грн.), оскільки у розрахунку застосовувався коефіцієнт «2» та не враховано строк дії кредитного договору (до кінця березня 2020 року), після спливу якого проценти не мали нараховуватись.

При цьому заборгованість за процентами щомісячно нараховувалась не на залишок отриманих коштів, а на загальну заборгованість за весь попередній період, що не передбачено умовами Договору від 15 травня 2006 року та Умовами та Правилами.

Отже, банк набув право на стягнення процентів лише за узгодженою ставкою (36% щорічно), нарахованих на залишок отриманих коштів та в межах строку дії Договору від 15 травня 2006 року, а саме до кінця березня 2020 року.

Розрахунок заборгованості за тілом кредиту та процентами, отриманий апеляційним судом з застосуванням програми КБ «ПриваБанку», свідчить про те, що дійсна заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту складає 39 920,58 грн., а простроченими процентами 9 072,29 грн. (а.с.132-133).

Таким чином, з ОСОБА_1 підлягає стягненню загальна заборгованість за отриманим та неповернутим кредитом (39 920,58 грн.) та заборгованість за процентами (9 079,29 грн.), а всього 48 999,87 грн.

Апеляційний суд не може погодитись з вимогами ОСОБА_1 та його представника щодо застосування наслідків спливу позовної давності відповідно до статті 267 ЦК.

Так, загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (стаття 261 ЦК).

Якщо договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення кожного чергового платежу. Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання (прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Водночас, за правилами статті 264 ЦК перебіг позовної давності переривається чиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Отже, враховуючи час звернення банку до суду (5 травня 2021 року), період, за який банк набув право на стягнення боргу (з січня 2018 року) та внесення ОСОБА_1 коштів на повернення кредиту та процентів (липень 2020 року), апеляційний суд вважає, що перебіг позовної давності перервався і щодо тих щомісячних платежів, які вийшли за межі загального трирічного строку (з січня по травень 2018 року).

Позовна давність щодо вимог банку про повернення кредиту, отриманого з січня 2018 року та нарахованих за цей період (з січня 2018 року по березень 2020 року) процентів не сплинула.

Оскільки суд першої інстанції невірно оцінив надані позивачем докази та застосував норми цивільного та кредитного законодавства, судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 141 ЦПК між сторонами підлягають перерозподілу судові витрати.

Відшкодуванню позивачеві підлягає судовий збір, сплачений при подачі позову (2270 грн.) пропорційно його задоволенню, що складає 1391 грн.

За таким же правилом підлягає визначенню розмір відшкодування судових витрат банку (3405 грн.) при подачі апеляційної скарги, що складає 2086грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд ,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 13 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженця селища Доманівка, Миколаївської області, НОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001 м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д, ) за кредитним договором №SAMDN3945 від 15 травня 2006 року заборгованість станом на 3 грудня 2020 року в загальному розмірі 48 999,87 грн. та судові витрати в розмірі 1 391 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 2 086 грн. судових витрат на забезпечення апеляційного розгляду справи.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

повну постанову складено 14 січня 2022 року