Романівський районний суд Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 січня 2022 року смт. Романів

Романівський районний суд Житомирської області в складі судді Ковальчука М.В., з участю секретаря судового засідання Багінської В.І., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 , в якому зазначено, що 04 листопада 2019 року між нею та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого продавець ( ОСОБА_3 ) зобов`язалася передати у власність покупця ( ОСОБА_4 ), а покупець зобов`язався прийняти кав`ярню, що за адресою: АДРЕСА_1 , та сплатити 100000,00 грн згідно графіка платежу.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 умови укладеного договору виконав частково, позивач просить стягнути з нього заборгованість, яка утворилась станом на 25 січня 2021 року, в сумі 55467,09 грн, в тому числі: 50000,00 грн основної суми боргу, 3205,47 грн пені, а також три проценти річних від простроченої суми в розмірі 801,00 грн та інфляційні втрати 1460,62 грн.

В поданому до суду відзиві відповідач заперечив відносно наведених позивачем обставин та просить відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому зазначив, що вчинений правочин є нікчемним, так як підлягає нотаріальному посвідченню, а передані ним кошти позивачу є безпідставно набутими, оскільки фактична передача кав`ярні не відбулася (відсутні докази про таку передачу).

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, а представник відповідача позов не визнала.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, заслухавши пояснення представників сторін, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 04 листопада 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого продавець ( ОСОБА_3 ) зобов`язалася передати у власність покупця ( ОСОБА_4 ), а покупець зобов`язався прийняти кав`ярню « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що за адресою: АДРЕСА_1 , та сплатити 100000,00 грн, що еквівалентно 4000,00 доларів США на момент підписання договору, згідно графіка платежу (50000,00 грн покупець сплачує продавцю в момент підписання договору, а 50000,00 грн протягом двох місяців, якщо інше не передбачено форс-мажорними обставинами, але не більше ніж чотири місяці з моменту виникнення форс-мажорних обставин).

Пунктами 5.1, 5.2 договору передбачено, що сторони договору звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов договору в разі виникнення форс-мажорних обставин на час дії таких обставин. Форс-мажорними обставинами визнають: стихійне лихо (пожежа, повінь, зсув тощо), воєнні дії, епідемії, страйки, ембарго, бойкот, рішення і дії органів державної влади, які перешкоджають виконанню укладеного договору, не вихід кав`ярні на розрахунковий об`єм продаж на 100000,00 грн.

За невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність згідно законодавства України (пункт 8.1 договору).

У письмових поясненнях відповідача, прийнятих поліцейським Святошинського управління поліції ГУ НП у м. Києві 13 березня 2020 року, ОСОБА_4 підтвердив факт прийняття ним кав`ярні « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за вищевказаним договором та вказав на поважність причин не виконання свої зобов`язань за цим договором та звільнення від цивільно-правової відповідальності, так як рівень його доходу на місяць не перевищував 40000,00 грн.

Договірні цивільно-правові правовідносини між сторонами регулюються Цивільним кодексом України (далі ЦК України), Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», Законом України « Про благоустрій населених пунктів», наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності» № 244 від 21 жовтня 2011 року (далі Наказом № 244 від 21 жовтня 2011 року), наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Про затвердження Порядку Типових правил благоустрою території населеного пункту» № 310 від 24 листопада 2017 року (в редакції, що діяли на момент виникнення правовідносин).

Відповідно до частини 1 статті 15, частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, серед іншого, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частина 2 статті 16 ЦК України).

Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України передбачено, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В частині 1 статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

По своїй суті договір від 04 листопада 2019 року є змішаним, оскільки в ньому містяться елементи різних договорів, а саме договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу тимчасової споруди (малої архітектурної форми), яка є рухомим майном згідно пункту 1.3 Наказу № 244 від 21 жовтня 2011 року.

У частині регулювання відносин між сторонами щодо тимчасової споруди (приміщення) та отримання ключів від цього приміщення у двох примірниках, він є договором про найм.

Відносно частини договору щодо прибудинкової території, декоративних елементів, трьох дерев`яних столиків, двох столиків універсальних, обладнаного робочого місця, інвентарю для роботи баристи, ручного кухонного обладнання, холодильника, робочої ємності для сипучих матеріалів, захисного ролета автоматичного, лайтбокса з назвою кав`ярні, вуличного тенту (маркіза), даний правочин містить умови договору купівлі-продажу.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зазначено, що: «не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. У такому разі визнання вказаного договору укладеним не буде належним способом захисту».

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши факт виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань перед відповідачем та часткове виконання останнім умов укладеного договору, враховуючи, що ОСОБА_4 не спростовано розрахунків позивача, що було його процесуальним обов`язком відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення.

З урахуванням викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 55467,09 грн заборгованості за договором, в тому числі: 50000,00 грн основної суми боргу, 3205,47 грн пені, а також три проценти річних від простроченої суми за період з 14 липня 2020 року по 25 січня 2021 року в розмірі 801,00 грн та інфляційні втрати за період з липня 2020 року по січень 2021 року - 1460,62 грн.

Задовольняючи позов, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору.

Керуючись статтями 10-13, 141, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 (адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) заборгованість, яка утворилась станом на 25 січня 2021 року за договором від 04 листопада 2019 року, в сумі 55467 (п`ятдесят п`ять тисяч чотириста шістдесят сім) грн 09 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 (адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) 908,00 грн судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду в порядку передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Тридцятиденний строк на оскарження даного судового рішення слід обчислювати з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 21 січня 2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя М.В. Ковальчук