Справа № 139/869/21
Провадження № 2/139/289/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

10 січня 2022 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в складі: головуючого - судді Тучинської Н.В.

з участю секретаря судового засідання Хонькович Л.І.,

розглянувши в смт Муровані Курилівці у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, -

в с т а н о в и в:

Сторони перебувають у договірних правовідносинах на підставі боргової розпискивід 10 січня 2021 року. Відповідно до умов договору, позивач надав відповідачеві у борг грошові кошти у розмірі 400 доларів США із процентною ставкою у розмірі 700 гривень за два місяця із зобов`язанням повернути вказані кошти в строк до 10 березня 2021 року. Однак, порушуючи вказані умови договору, відповідач не виконала належним чином взяті на себе зобов`язання. Неодноразові звернення позивача до відповідача із вимогами про повернення позики в добровільному порядку, не призвели до позитивного результату, добровільно повернути кошти відповідач не бажає.

Вважаючи свої права порушеними, позивач за захистом своїх прав та інтересів 12 листопада 2021 року звернувся до суду з відповідним позовом і просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за розпискою від 10.01.2021 в розмірі 400 доларів США, що еквівалентно 11 260 гривень, плату за користування кредитом у розмірі 700 гривень, 3% річних від простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК України у розмірі 283 гривні 20 копійок та судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 908 гривень та витрат на правничу допомогу у розмірі 2 500 гривень.

На виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, 16 листопада 2021 року судом було отримано інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача в с. Посухів Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області (а.с. 11).

Ухвалою від 17 листопада 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду Мурованокуриловецьким районним судом та відкрито провадження у справі (а.с. 12). Цією ж ухвалою прийнято рішення про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, а відповідачу встановлено строк в 15 днів з дня вручення ухвали для подання відзиву на позов чи для подання клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Ухвала про відкриття провадження з копією позовної заяви та додатками до неї були направлені для відома відповідачу на адресу зареєстрованого місця проживання та вручені відповідачу особисто 26 листопада 2021 року (а.с. 24).

Ухвалою суд від 20 грудня 2021 року (а.с. 21) справу призначено до розгляду в спрощеному провадженні з повідомленням сторін.

В судове засідання 10 січня 2022 року сторони не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце його проведення. В той же час, представник позивача - адвокат Майструк Н.Р. (повноваження на а.с. 6, 7) подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності її довірителя, а також не заперечила проти заочного розгляду справи (а.с. 26).

Відповідач не повідомила про причину неявки, не просила про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи за її відсутності, не подала відзиву на позов.

Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу Ш ЦПК України (ч. 1 ст. 279 ЦПК України). Зокрема, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, заслуховує їх усні пояснення та показання свідків, а судові дебати не проводяться (ч. 8 ст. 279 ЦПК України).

За таких обставин, суд вважає за можливе з врахуванням положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України розглянути справи за відсутності позивача чи його представника, а, оскільки наявні всі умови, передбачені ч. 1 ст. 280 ЦПК України, розглянути справу за наявними у ній матеріалами з ухваленням заочного рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює.

Розглянувши справу, зокрема, дослідивши подані позивачем докази, суд прийшов до наступного висновку:

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що сторони перебувають у договірних правовідносинах на підставі боргової розписки від 10 січня 2021 року (а.с. 5 та 18).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі №369/3340/16-ц, провадження №61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Із цієї цивільно-правової угоди між сторонами справи слідує, що ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 400 доларів США на два місяці і зобов`язалася повернути їх до 10 березня 2021 року та сплатити також 700 гривень як проценти за користування грошовими коштами.

Таким чином, позивачем доведено належним чином факт передачі позивачем відповідачу позики у сумі 400 доларів США, домовленість сторін про розмір і порядок отримання позикодавцем від позичальника процентів за користування позикою, строк повернення позики.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції). Цей же принцип закріплено у статті 41 Конституції України.

Як стверджує позивач у позовній заяві, свого зобов`язання щодо повернення суми позики ОСОБА_2 не виконала.

За приписами ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Із відомостей викладених у позовній заяві, а також з наявності у позивача оригіналу боргової розписки (а.с. 18), слідує, що ОСОБА_2 не повернула своєчасно і у повному обсязі до сьогоднішнього дня позикодавцю суму позики і передбачені договором проценти.

Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, в установлений строк і відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В той же час, відповідач порушила умови боргової розписки та не повернула ОСОБА_1 позичені кошти у вказаний строк.

Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанови Верховного Суду від 26.09.2018 у справі №483/1953/16-ц, від 12.11.2020 у справі № 154/3443/18). Крім того, відповідач ніяким чином не заперечує факт невиконання договору зі свого боку.

Отже, порушене право позивача на повернення переданого за договором позики підлягає судовому захисту.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

У ч. 4 ст. 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення боргу за договором позики а сумі 400 доларів США. З огляду на наведені вище норми українського законодавства, в цій частині позов підлягає до безумовного задоволення.

До повного та безумовного задоволення підлягає також вимога ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_2 плати за користування позикою в сумі 700 гривень.

Так, ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, а розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Як зазначено вище, у договорі між сторонами (борговій розписці) сторонами узгоджено, що процентна ставка за два місяці користування позиченими коштами становить 700 гривень, а тому саме такий розмір процентів підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Така позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 283 гривні 20 копійок, суд зазначає наступне:

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (п. 26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Оскільки договором між сторонами не досягнуто домовленості про інший розмір пені, ніж передбачено ст. 625 ЦК України, суд вважає, що наявні усі підстави для задоволення частини позовної вимоги про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 283 гривні 20 копійок.

Під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати (п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог.

ОСОБА_1 при зверненні до суду з цим позовом сплатив 908 гривень судового збору (а.с. 1), його вимога задоволена, а тому судові витрати у вигляді сплаченої суми судового збору підлягають компенсації з відповідача у повному розмірі.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Виходячи із приписів ст. 137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката включають в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, суми компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлених умовами договору про надання правничої допомоги.

Наданими стороною позивача документами, зокрема, ордером (а.с. 6), свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 7) та квитанцією до прибуткового касового ордера № 27 від 25.10.2021 (а.с. 8), доведено, що ОСОБА_1 на правничу допомогу адвоката витратив 2 500 гривень. Такий розмір витрат на оплату послуг адвоката співмірний зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом роботи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт .

Відповідно до норм ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, зокрема, у вигляді витрат на правничу допомогу адвоката у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню також і судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу адвоката у сумі 2 500 гривень.

Таким чином, позивач поніс у цій справі судові витрати на загальну суму 3 408 гривень (2500 грн + 908 грн), і вони в повному розмірі підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись: ст.ст. 42 і 61 Конституції України, ст.ст. 6, 207, 526, 530, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 7, 12, 13, 81, 259, 263- 265, 268, 275, 279, 280, 282, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити. Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , борг за розпискою від 10 січня 2021 року в розмірі 400 (чотириста) доларів США.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проценти за користування позикою в розмірі 700 (сімсот) гривень.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання у розмірі 283 (двісті вісімдесят три) гривні 20 копійок.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судові витрати в сумі 3 408 (три тисячі чотириста вісім) гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНКОПП .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП невідомий, номер паспорта невідомий.

Суддя: ______________