Дата документу 17.01.2022 Справа № 316/475/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 316/475/16 Головуючий у 1 інстанції: Куценко М.О.
№ 22-ц/807/107/22 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Маловічко С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Енергодарськогог міського суду Запорізької області від 08 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення належних до виплат при звільнені сум заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила суд стягнути з ФОП ОСОБА_1 на її користь: 10 749,32 грн за 729 відпрацьованих понад робочий час годин за період з 12.04.2012 р. по 13.01.2016 р.; 3 846, 75 грн за 2704 години відпрацьовані у нічний час за період з 12.04.2012 р. по 13.01.2016 р.; 1 467, 13 грн за 175 години відпрацьовані у святкові та неробочі дні за період з 12.04.2012 п. по 13.01.2016 р.; компенсацію за 95 днів невикористаної відпустки в сумі 5 112, 90 грн; середню заробітну плату за час затримки розрахунку за 182 робочих дні з 13.01.2016 р. по 11.10.2016 р. в сумі 13 535, 34 грн, моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що працювала охоронцем на автостоянці на підставі трудового договору від 12.04.2012 р. Графік роботи був подобовий, однак за весь час роботи з 12.04.2012 р. по 13.01.2016 р., доплата за роботу у нічний час не здійснювалася. Стверджує, що за весь період роботи позивачу не надавалася відпустка тривалістю 26 календарних дні, як інваліду ІІІ групи. 13.01.2016 р. вона звільнилася за власним бажанням за станом здоров`я, після чого інспекцією Держпраці Запорізької області за її заявою була проведена позапланова перевірка та виявлені порушення трудового законодавства.

За результатами перевірки 25.03.2016 р. позивачу виплачені кошти на підставі листка непрацездатності у період з 23.12.2015 р. по 04.01.2016 р., що підтверджується листом відповідача та відомістю на виплату грошей №Ч-00000008. Листом відповідача від 04.04.2016 р. ОСОБА_2 було запрошено з`явитися до відповідача для отримання донарахувань по заробітній платі згідно припису головного державного інспектора праці. 20.04.2016 р. нею отримані кошти в сумі 2 999, 62 грн. згідно із відомістю на виплату грошей №Ч-00000013.

Вважаючи, що при звільнені розрахунок здійснено не в повному обсязі, позивач зазначає, що відповідачу належить сплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільнені на користь ОСОБА_2 . Крім того, наголощує, що протиправними діями відповідача їй завдано моральну шкоду.

Посилаючись на протиправність дій відповідача, просила суд стягнути з останнього зазначені виплати.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 08 липня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належні при звільнені до виплат за період з 12.04.2012 р. по 13.01.2016 р. грошові кошти у загальному розмірі 5516 грн 39 коп, які складаються з: 95 грн 32 коп недоплачених грошових коштів за відпрацьовані 14 надурочних годин у 2013 році; 4011 грн 12 коп недоплачених грошових коштів за роботу у нічний час в період з 12.04.2012 р. по 13.01.2016 р.; 1409 грн 95 коп недоплачених грошових кошти за роботу у святкові та неробочі дні в період з 12.04.2012 р. по 13.01.2016 р.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у період з 14.01.2016 р. по 08.07.2021 р. (включно) в загальному розмірі 101812 грн 53 коп утримавши з неї всі необхідні податки та інші обов`язкові платежі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в загальному розмірі 1569 грн 77 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 50 грн 74 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 08 липня 2021 рокускасувати та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України до суду не надходив.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.04.2012 р. між відповідачем ФОП ОСОБА_1 та позивачем ОСОБА_2 укладено Трудовий договір, відповідно до умов якого щомісячна заробітна плата становить 1098 грн; час виконання робіт за графіком з 08-00 години до 08-00 години наступного дня, але не більше 40 годин на тиждень. 16 січня 2013 року позивача звільнено з роботи на підставі статті 38 КЗП України (т. 1 а.с. 5 зв. бік). 22 лютого 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Головного управління Держпраці у Запорізькій області зі скаргою щодо порушення її трудових прав, у зв`язку із чим 22 лютого 2016 року Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області проведено детальну перевірку. За фактом виявлених порушень вимог законодавства України про працю видано Припис №08-010-0011/-0040 (далі Припис) з вимогою усунути порушення у строк до 22 березня 2016 року. На виконання вимог Припису №08-010-0011/-0040 відповідачем 20 квітня 2016 року було проведено доплату позивачу в розмірі 2 999, 62 грн (т.1 а.с.39).

При цьому, відомість з додатком на виплату №Ч-00000013, окрім зазначення «донарахування згідно припису» не містить інших даних, з яких можливо встановити які саме, за який період та у якому розмірі дані виплати є складовою зазначених нарахувань, виплачених позивачу, через що є неможливим співставлення суми нарахування зі змістом Припису.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт недоплати грошових коштів за роботу у нічний час, а також у святкові та неробочі дні, що у свою чергу не спростовувалося відповідачем. Щодо виплати позивачу розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначив, що відповідачем було порушено законодавство в частині виплати всіх належних сум позивачу в день звільнення.

При цьому, було враховано помилку позивача в наведеному нею розрахунку, а тому нарахування здійснювалося за період з 14 січня 2016 року по 08 липня 2021 року, без включення дня звільнення.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем було порушено приписи законодавства щодо виплати всіх належних позивачці сум у день її звільнення, тобто 13 січня 2016 року, що фактично визнано самим відповідачем шляхом проведення виплати згідно із Відомістю №Ч-00000013.

Твердження апелянта щодо неіснування затримки остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_2 не є переконливими, позаяк проведені відповідачем виплати (відомість №Ч-00000013) свідчать про фактичне визнання останнім порушення, зазначеного у Приписі.

При цьому, ОСОБА_1 жодним чином не оспорював зазначений Припис, а навпаки визнав його, допустивши до виконання. Натомість, колегія суддів зауважує, що відповідач всупереч вимогам Припису порушив строк виплати грошових коштів позивачу виконав вимоги 20 квітня 2021 року замість 22 березня 2021 року.

Окрім того, наданий відповідачем розрахунок донарахувань і утримань по зарплаті позивача, як зазначено згідно із Приписом (т. 2 а.с. 106), не вважається судовою колегією беззаперечним доказом його виконання у повному обсязі з огляду на відсутність деталізованого роз`яснення, а саме: кількості днів (часів): святкові, надурочні, нічні; розміру, із якого виходив відповідач, визначаючи зазначені в ньому суми та доказів, якими наданий розрахунок підтверджується, у тому числі і тих, про які зазначено у самому Приписі №08-010-0011/-0040.

Доводи ОСОБА_1 про те, що розрахунок, наданий позивачем, розраховано останньою на власний розсуд, не є переконливими та не підтверджується жодними бухгалтерськими документами вважаються судовою колегією безпідставними, оскільки жодним чином апелянт не спростовує ці дані.

Зазначене твердження ОСОБА_1 не впливає на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення та фактично його доводи зводяться до переоцінки доказів.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо компенсації позивачу моральної шкоди, оскільки в цій частині позовні вимоги не знайшли свого підтвердження та не були задоволені рішенням суду першої інстанції.

Відтак, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову в частині стягнення з відповідача виплат, належних ОСОБА_2 при звільненні у розмірі 5 516, 39 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 101 812, 53 грн, відхиливши інші безпідставні вимоги позивача.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 3241), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено із додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Енергодарськогог міського суду Запорізької області від 08 липня 2021 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 17 січня 2022 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Маловічко

О.З. Поляков