Житомирський апеляційний суд
Справа №276/630/21 Головуючий у 1-й інст. Бобер Д. О.
Категорія 76 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Микитюк О.Ю., Коломієць О.С.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №276/630/21 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» в особі філії «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат» акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія», треті особи первинна організація профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат», товариства з обмеженою відповідальністю «Трансконтроль Україна» про скасування наказу та стягнення безпідставно утриманих коштів із заробітної плати працівника, за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» в особі філії «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат» акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» на рішення Володарсько Волинського районного суду Житомирської області від 15 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Бобра Д.О. в смт. Хорошів,

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив:

- зобов`язати АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» скасувати незаконний наказ №59-кс від 15.12.2020 «Про позбавлення заходу заохочення за виконання планових показників за листопад 2020 року машиніста бульдозера ОСОБА_1 »; наказ №60-кс від 17.12.2020 «Про позбавлення заходу заохочення за виконання планових показників за листопад 2020 року машиніста бульдозера ОСОБА_1 »;

- стягнути з АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» на свою користь незаконно утриманні кошти із заробітної плати в розмірі 2 858,98 грн.;

- зобов`язати АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» нарахувати йому та сплатити премію до заробітної плати за листопад 2020 року у розмірі працівника структурного підрозділу транспортно-технологічного цеху філії «Іршанського гірничо-збагачувального комбінату» акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія».

В обґрунтування позову зазначив, що 02.04.2008 він був прийнятий на роботу машиністом бульдозера 4 розряду в транспортно-технологічний цех філії «Іршанського гірничо-збагачувального комбінату», де він працює по даний час. Вказує, що 11 та 12 листопада 2020 року ним здійснювались роботи на гірничій дільниці Збагачувальної фабрики №1, де щодня отримував наряд-завдання від інженерно-технічних працівників Збагачувальної фабрики №1. Зазначає, що він працював бульдозером САТ д.н. НОМЕР_1 , а саме виконував завдання-підбивку відпрацьованих пісків та формування траси для екскаватора крокуючого.

Вказує, що 24 листопада 2020 року представники адміністрації філії «ІГЗК» АТ «ОГХК» повідомили його, що в бульдозері на якому він здійснює виконання роботи злито із заправної ємкості (баку бульдозера) - 50 літрів дизельного палива 11.11.2020 та 51 літр - 12.11.2020. Стверджує, що таким чином його звинуватили в крадіжці цього пального, з чим він не погодився, усно пояснивши, що він цього не робив, хто злив йому не відомо, відшкодовувати нічого не буде, оскільки баки були опломбовані та по місцю роботи здійснюється відеоспостереження.

Стверджує, що близько 14 грудня 2020 року представники адміністрації відповідача знову звинуватили його в зливі пального, тобто в крадіжці 51 літра дизельного палива, вже 30 листопада 2020 з заправної ємкості (баку) бульдозера на якому він працював. Вказує, що він їм пояснив, що цього не робив і не знає хто це робить, при цьому просив їх провести перевірку паливного датчика на технічну справність, яку до цього часу не проводили.

Вказує, що в період з 21 грудня по 28 грудня 2020 року він не працював та знаходився на лікарняному. Зазначає, що приблизно 29 грудня 2020 року начальник дільниці дав йому підписати наказ, але зміст наказу йому не доводили, копії для ознайомлення не надали. Вказує, що виплачена йому заробітна плата за грудень 2020 року та за січень 2021 року була в меншому розмірі, як зазвичай, а саме на 5700 грн з яких: незаконне відрахування із зарплати 2858,98 грн та решта, незаконне позбавлення його премії в розмірі 2841,00 грн.

Зазначає, що він є членом профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України, тому він звернувся до голови профкому ПО ПМГУ «ІГЗК» Примасюк Р.В. з проханням з`ясувати у відповідача, чому йому зменшили заробітну плату. Вказує, що лише 18.03.2021 він ознайомився з копіями наказів про позбавлення його заходів заохочення. Крім того, зазначає, що відповідач сам провів службове розслідування, з результатами якого він не знайомий. Стверджує, що в його робочій інструкції не зазначено, що він несе відповідальність за збереження та облік пального, окрім того, зазначає, що ним не порушено жодного пункту посадової інструкції та правил внутрішнього розпорядку філії. Враховуючи вищевикладене, просить задовольнити його позов в повному обсязі.

Рішенням Володарсько - Волинського районного суду Житомирської області від 15 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконними та скасовано накази філії «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат» АТ «ОГХК» №59-кс від 15.12.2020 «Про позбавлення заходу заохочення за виконання планових показників за листопад 2020 року машиніста бульдозера ОСОБА_1 » та №60-кс від 17.12.2020 «Про позбавлення заходу заохочення за виконання планових показників за листопад 2020 року машиніста бульдозера ОСОБА_1 ». Стягнуто з АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» на користь ОСОБА_1 незаконно утримані кошти із заробітної плати в розмірі 2858,98 грн. Зобов`язано АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заохочувальну виплату за виконання планових показників за листопад 2020 року у розмірі для працівників структурного підрозділу транспортно-технологічного цеху філії «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат» АТ «ОГХК». Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» в особі філії «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат» акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» подало апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що факт зливу було зафіксовано системою обліку GPS. Зазначає, що дана система є сертифікованою та відповідає вимогам технічного регламенту радіообладнання і телекомунікаційного кінцевого обладнання, а також нормативним документам, застосування яких є доказом відповідності пристрою вимогам зазначеного технічного регламенту. Стверджує, що ТОВ «Трансконтроль Україна» було надано висновок від 20.11.2020 №20/11-01, згідно якого було підтверджено факт несанкціонованого зливу дизельного палива з бульдозера CAT D8R, д/н НОМЕР_2 , як 11.11.2020 так 12.11.2020.

Зазначає, що за наявності хоча б одного порушення з боку працівника, адміністрація має право позбавити працівника заходу заохочення повністю або частково. Відтак, вважають, що заохочувальні виплати працівникам філії носять виключно заохочувальний характер та не мають нічого спільного з додатковою заробітною платою.

Вказує, що судом першої інстанції не було враховано всіх фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення даної справи, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку щодо ненадання належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності позбавлення ОСОБА_1 заохочувальних виплат за листопад 2020 року. Враховуючи викладене просить рішення Володарсько Волинського районного суду Житомирської області від 15 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає в повній мірі з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 01 квітня 2008 року ОСОБА_1 прийнято на роботу по строковому трудовому договору машиністом бульдозера IV розряду. Наведене підтверджується копією наказу про прийняття на роботу №92 від 01.04.2008.

Відповідно до робочих інструкцій №52 та №53 філії «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат», затверджених директором філії В.А. Сівченко 11.01.2016 визначено, що до обов`язків машиніста входить: 1) керування бульдозером під час переміщення гірничої маси та інших робіт; 2) огляд та заправлення бульдозерів пальним і мастильними матеріалами; 3) виконання профілактичних ремонтів та інші види ремонту; 4) складання відомостей на ремонт бульдозера.

Згідно наказу директора філії «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат» АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» №59-кс від 15 грудня 2020 року машиніста бульдозера САТ D8R, д/н НОМЕР_1 ОСОБА_1 за порушення вимог робочої інструкції, правил внутрішнього трудового розпорядку, які діють на філії, що проявилось у несанкціонованому відборі дизельного пального в кількості 101 літра, позбавлено заохочувальних виплат за листопад 2020 року, здійснивши коригування та зменшивши виплату заохочень у обсязі 100%. Також, вирішено відшкодування нанесеного філії «ІГЗК» матеріального збитку внаслідок несанкціонованого відбору дизельного пального в кількості 101 літра, що становить 1918,16 грн., покласти в установленому порядку на машиніста бульдозера САТ D8R, д/н НОМЕР_1 , ОСОБА_1 .

Відповідно до наказу директора філії «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат» АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» №60-кс від 17 грудня 2020 року машиніста бульдозера САТ D8R, д/н НОМЕР_1 , ОСОБА_1 за порушення вимог робочої інструкції, правил внутрішнього трудового розпорядку, які діють на філії, що проявилось у несанкціонованому відборі дизельного пального в кількості 101 літра, позбавлено заохочувальних виплат за листопад 2020 року, здійснивши коригування та зменшивши виплату заохочень у обсязі 100%. Також, вирішено відшкодування нанесеного філії «ІГЗК» матеріального збитку внаслідок несанкціонованого відбору дизельного пального в кількості 51 літра, що становить 940,82 грн., покласти в установленому порядку на машиніста бульдозера САТ D8R, д/н НОМЕР_1 , ОСОБА_1 .

Зі змісту розрахункових листів по заробітній платі за грудень 2020 року та січень 2021 року вбачається, що із заробітної плати позивача за грудень 2020 року утримано 940,82 грн та за січень 2021 року утримано 1918,16 грн., а також зменшено заробітну плату за грудень 2021 року на 2671,20 грн за рахунок заохочувальних виплат за листопад 2020 року.

Відповідно до висновку ТОВ «Трансконтроль Україна» №20/11-01 від 20.11.2020 зафіксовано злив палива на бульдозері САТ D8R, д/н НОМЕР_1 11.11.2020, 12.11.2020 та 13.11.2020. Вказано, що технічних збоїв в зазначені періоди виявлено не було.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що вина позивача у заподіянні філії «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат» матеріальної шкоди внаслідок порушення покладених на нього трудових обов`язків, зокрема, незаконного зливу дизельного пального у загальній кількості 152 літри, що фактично містить ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, в порушення вимог ст. 138 КЗпП України, належними доказами не підтверджена, а висновки роботодавця щодо вчинення таких дій позивачем зроблені лише на підставі припущення. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено, які саме винні і протиправні дії вчинив позивач, що призвело до заподіяння відповідної матеріальної шкоди, рішень судових та правоохоронних органів про наявність в діях позивача складу кримінального правопорушення суду не надано.

З наведеними висновками суду першої інстанції колегія апеляційного суду погоджується з огляду на таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Відповідно до частин першої та другої статті 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, зокрема, при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136 КЗпП України).

Статтею 130 КЗпП України передбачено матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. Підставою для матеріальної відповідальності може бути вина у формі або прямого умислу, або необережності; дії працівника повинні призвести до негативних наслідків, тобто має бути пряма дійсна шкода, що підлягає відшкодуванню; між діями та наслідками дій працівника наявний причинний зв`язок.

Дані підстави є взаємодоповнюючими, відсутність хоча б однієї з них виключає відповідальність.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно зі статтею 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

В правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 25.10.2018 у справі №491/961/16-ц (провадження №61-33813св18) зазначено, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт перший статті 134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Отже, перелік вказаних посад і робіт, а також типовий договір про повну матеріальну відповідальність має бути затверджений в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Попри цю законодавчу норму, чинною наразі є постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року №447/24. Зазначеною постановою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва.

Згідно вказаного Переліку до робіт, які мають виконуватись працівниками, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність, відносяться роботи з прийому на зберігання, обробці, зберіганню, відпустку матеріальних цінностей на складах.

Відповідно до пункту 5 робочих інструкцій №52 та №53 філії «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат», затверджених директором філії В.А. Сівченко 11.01.2016 закріплено, що машиніст бульдозера несе відповідальність: 1. за справність бульдозера; 2. за виконання інструкцій по охороні праці; 3. за виконання наряд-завдання.

Відтак, матеріали справи не містять доказів того, що між позивачем та відповідачем укладена угода про покладення на працівника матеріальної відповідальності, встановленої ст.130 КЗпП України, а отже й правових підстав для утримання коштів із заробітної плати працівника немає. Машиніст бульдозера CAT D8R, д/н НОМЕР_2 ОСОБА_1 не є матеріально-відповідальною особою.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що факт зливу дизельного палива з бульдозера САТ D8R, д/н НОМЕР_3 та 12 листопада 2021 року зафіксовано системою обліку GPS( Teltonika FMB125/ FMB920; RIVNEMIR FLS- RS485-700, є безпідставним з огляду на таке.

З висновку ТОВ «Трансконтроль Україна» №20/11-01 від 20.11.2021 вбачається, що 11.11.2021 на транспортному засобі ir GZK05 бульдозера CAT D8R, д/н НОМЕР_2 ( інв. №1409286) зафіксовано злив палива. Технічних збоїв в зазначений період не було.

12.11.2021 на транспортному засобі ir GZK05 бульдозера CAT D8R, д/н НОМЕР_2 ( інв. №1409286) зафіксовано злив палива. Технічних збоїв в зазначений період не було.

Зазначений висновок підтверджує лише факт зливу дизельного палива з бульдозера CAT D8R, д/н НОМЕР_2 та не свідчить, що злив палива 11 листопада та 12 листопада 2021 року здійснив саме ОСОБА_1 .

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено і сторонами не надано таких нових доказів в суді апеляційної інстанції.

При цьому слід зазначити, що обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить саме на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з вищевказаного, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» в особі філії «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат» акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» залишити без задоволення.

Рішення Володарсько Волинського районного суду Житомирської області від 15 листопада 2021 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Володарсько Волинського районного суду Житомирської області від 15 листопада 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Дата складення повного судового рішення 25 січня 2022 року.

Головуючий

Судді