Житомирський апеляційний суд
Справа №280/10/16-ц Головуючий у 1-й інст. Щербаченко І. В.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Дяченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №280/10/16 за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 28 серпня 2019 року, яке ухвалено суддею Щербаченко І.В.

в с т а н о в и в:

У січні 2016 року АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альф-Банк», звернулось до суду з даним позовом, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №289/33-179 за тілом кредиту та відсотками у розмірі 56181,41 доларів США, за кредитним договором №289/33-283 за тілом кредиту та відсотками у розмірі 52836,75 доларів США, за кредитним договором №289/33-338 за тілом кредиту та відсотками у розмірі 93936,40 доларів США, а також пеню за всіма договорами кредиту в розмірі 1317978,75 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог Банк зазначав, що 23 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та АТ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір №289/33-179, відповідно до якого позивач, з урахуванням додаткової угоди від 07.10.2008, надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти в розмірі 35000,00 доларів США зі сплатою 15% річних на термін до 22 листопада 2021 року.

26 березня 2008 року між ОСОБА_1 та АТ «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту №289/33-283, відповідно до якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти в розмірі 30000,00 доларів США зі сплатою, з урахуванням додаткової угоди від 07.10.2008, відсотків у розмірі 14,5% річних до 24 березня 2023 року.

Також 13 жовтня 2008 між ОСОБА_1 та АТ «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту №289/33-338, відповідно до якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування грошові кошти в розмірі 48000,00 доларів США зі сплатою 16% річних, з кінцевим терміном повернення до 11 жовтня 2023 року.

В свою чергу, ОСОБА_1 не виконала взяті на себе зобов`язання за кредитними договорами, заборгувавши банку вказану вище суму, включаючи нараховані відсотки та штрафні санкції.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 28 серпня 2019 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 30.01.2020,позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту №289/33-179 (за тілом кредиту та відсотками) у розмірі 47799,02 доларів США, що еквівалентно 1202858,99 грн. та пеню в розмірі 362170,57 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту №289/33-283 (за тілом кредиту та відсотками) у розмірі 33346,82 доларів США, що еквівалентно 839170,39 грн. та пеню в розмірі 323858,56 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту №289/33-338 (за тілом кредиту та відсотками) у розмірі 58226,14 доларів США, що еквівалентно 1465256,74 грн. та пеню в розмірі 583032,15 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 63293,254 грн. Також стягнуто з АТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати за проведення судово-економічної експертизи у розмірі 1786,00 грн.

Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 23 червня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 28 серпня 2019 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення районного суду, а справу направити для розгляду до іншого суду за встановленою підсудністю. При цьому апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що експертний висновок наявний в матеріалах справи не може бути належним доказом, оскільки фінансові документи, які були направлені судом експерту на дослідження, не були надані стороні відповідача для ознайомлення. Також експертом не були витребувані у відповідача квитанції про погашення заборгованості за кредитними договорами. Вважає, що за вказаних обставин, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення повторної експертизи, оскільки відповідач не погоджується із розміром заборгованості, визначений експертизою. Крім того, вказана справа була розглянути без її участі, однак вона подавала до суду заяву про відкладення розгляду справи через погіршення стану здоров`я. Судом також порушено її право на правничу допомогу, оскільки після того, як її представник 24 квітня 2019 року в судовому засіданні відмовився представляти її інтереси, суд проігнорована її заяву від 17.05.2019 про надання їй через суд безкоштовної правничої допомоги. Також вважає, що судом невірно обраховано розмір судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив апеляційну скаргу відповідача відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 11.01.2022 залучено до участі у справі Акціонерне товариство «Альфа-Банк», як правонаступника позивача - Акціонерного товариства «Укрсоцбанк».

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги не визнав, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, з невідомих суду причин. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за її відсутності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог банку, суд першої інстанції, з урахуванням висновків судово-економічної експертизи № 23230/17-45 від 29.05.2018, виходив з того, що правовідносини сторін випливають з кредитних договорів, позичальник неналежним чином виконувала свої обов`язки, покладені договорами, тому позикодавець має право на стягнення суми заборгованості в судовому порядку по кожному платежу в межах строку позовної давності, заяву про застосування якої було подано представником відповідача під час розгляду справи.

Проте повністю з таким висновком суду погодитися неможливо виходячи з наступного.

Судом під час розгляду справи було встановлено, що 23 листопада 2006 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту №289/33-179, за яким Банк, з урахуванням додаткової угоди від 07.10.2008,надав ОСОБА_1 на споживчі цілі грошові кошти в сумі 35000,00 доларів США, зі сплатою 15% річних до 22.11.2021 (т.1 а.с.23).

Пунктом 4.5 договору кредиту №289/33-179 передбачено, що у разі не виконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.3.3.8, 3.3.9 (сплачувати проценти за використання кредиту, своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими відсотками та можливими штрафними санкціями) цього Договору, протягом більше, ніж 60 календарних дній, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно Позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню) (т.1 а.с.26).

28 липня 2010 року Банк надіслав ОСОБА_1 досудову претензію про негайне погашення поточної заборгованості за договором кредиту №289/33-179 від 23.11.2006, яка була нею отримана особисто 30.07.2010, про що свідчить її власноручний підпис на поштовому повідомленні (т.1 а.с.38 зворот).

26 березня 2008 року між ОСОБА_1 та АТ «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту №289/33-283, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в розмірі 30000,00 доларів США зі сплатою, з урахуванням додаткової угоди від 07.10.2008, відсотків у розмірі 14,5% річних до 24.03.2023.

Пунктами 3.3.8 даного договору кредиту №289/33-283 передбачено, що Позичальник на вимогу Кредитора у випадках, передбачених цим Договором (пп.2.12.3, 2.14, 2.15, 3.2.6, 3.2.7, 5.4) зобов`язаний достроково, протягом 30 календарних днів від отримання вимоги Кредитора, повернути Кредит у сумі Загального ліміту кредитування, або у сумі надання, якої передбачено відповідною Додатковою угодою, сплатити проценти та/або комісії а також можливу неустойку (штраф, пеню) (т.1 а.с.27-33).

Також 13 жовтня 2008 між ОСОБА_1 та АТ «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту №289/33-338, відповідно до якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування (на споживчі цілі) грошові кошти в розмірі 48000,00 доларів США зі сплатою 16% річних, з кінцевим терміном повернення до 11 жовтня 2023 року.

Пунктами 3.2.6.2, 3.3.15 вказаного договору №289/33-338 передбачено, що Кредитор має право вимагати від Позичальника дострокового виконання ним всіх своїх зобов`язань за Договором, а Позичальник на вимогу Кредитора у випадках, передбачених у п.п.2.10.3, 3.2.5, 3.2.6.2 цього Договору, зобов`язаний достроково протягом 30 календарних днів після отримання Позичальником вимоги Кредитора, повернути Кредит, сплатити проценти, комісії, можливу неустойку (пеню, штраф).

22 грудня 2011 року Банк надіслав ОСОБА_1 вимоги-претензії про дострокове повернення усіх сум заборгованості як прострочених, так і поточних за договорами кредиту №289/33-283 від 26.03.2008 та №289/33-338 від 13.10.2008, які були отримані відповідачем 29.12.2011, про що свідчить її власноручний підпис на поштовому повідомленні (т.1 а.с.39,40, зворот).

В порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 несвоєчасно повертала платежі по кредитам, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 17.11.2015 становила:

- за кредитним договором №289/33-179 за тілом кредиту та відсотками у розмірі 56181,41 доларів США, за пенею в розмірі 16270,90 доларів США;

- за кредитним договором №289/33-283 за тілом кредиту та відсотками у розмірі 52836,75 доларів США за пенею 14509,70 доларів СШ;

- за кредитним договором №289/33-338 за тілом кредиту та відсотками у розмірі 93936,40 доларів США, за пенею 26011,64 доларів США.

14 липня 2016 року представником відповідача ОСОБА_1 до районного суду подана заява про застосування строків позовної давності (т.1 а.с.120).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до умов кредитного договору № 289/33-179 від 23.11.2006 сторони встановили як строк дії договору до 22 листопада 2021 року, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням заборгованості (пункт 1.1 договору).

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Разом з тим, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530,631 ЦК України).

Відповідно до пункту 1.1 договору кредиту №289/33-179 визначено, що кредит надається терміном з 23 листопада 2006 року по 22 листопада 2021 року.

У пункті 4.5 кредитного договору сторони погодили, що у разі не виконання (неналежного виконання) позичальником обовязків щодо сплати процентів за використання кредиту, погашення кредиту із нарахованими відсотками та можливими штрафними санкціями, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно Позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Тобто сторони врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту - зміну строку виконання основного зобов`язання, яким є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 138/240/16-ц міститься висновок про те, що «якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України».

Під час розгляду справи було встановлено, що останній платіж за тілом кредиту №289/33-179 ОСОБА_1 було здійснено 08 травня 2009 року, а за відсотками - 07 травня 2014 року, тобто строк виконання зобов`язання, з урахуванням п. 4.5 кредитного договору, настав 10 липня 2014 року, після спливу 60 календарних днів з моменту виникнення прострочення з погашення заборгованості.

Згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України строк виконання кожного щомісячного зобов`язання спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Зважаючи на те, що на підставі пункту 4.5 кредитного договору № 289/33-179 строк користування ОСОБА_1 кредитом припинився достроково, останній платіж за тілом кредиту було здійснено нею 08 травня 2009 року, а за відсотками - 07 травня 2014 року, з позовом банк звернувся до суду 20 грудня 2015 року (штамп на конверті а.с.43 т.1), тому позовні вимоги банку щодо стягнення з боржника заборгованості по тілу кредиту та відсотків в частині щомісячних зобов`язань за період з 23.11.2008 по 07.05.2011 не підлягають до задоволення через сплив позовної давності.

Разом з тим, з відповідача ОСОБА_1 на користь банку, згідно висновків судово-економічної експертизи № 23230/17-45 від 29.05.2018, підлягає до стягнення за період з 08.05.2011 р. до зміненої дати закінчення строку кредитування, тобто до 10.07.2014 року, заборгованість за тілом кредиту в розмірі 21155,00 доларів США та за відсотками в сумі 12154,39 доларів США.

Вказаний висновок експертизи колегія суддів визнає обґрунтованим, таким що не суперечить іншим доказам у справі, не викликає сумніву в його правильності та вважає належним та допустимим доказом у розумінні положень ст.77,78,102 ЦПК України.

При цьому, відповідач у справі, діючи усупереч вимогам ст. 12, 81 ЦПК України, які зобов`язують відповідача на засадах змагальності доводити свої заперечення переконливими, належними та припустимими доказами, таких доказів не надав, на спростування вищевказаного висновку, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, що спростовує доводи апеляційної скарги.

Однак, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків та пені, які були нараховані банком після закінчення строку кредитування (10 липня 2014 року), слід відмовити за їх необґрунтованістю, оскільки таке право кредитодавця припинилося після зміни строку виконання зобов`язань на підставі пункту 4.5 кредитного договору.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16. При цьому Банком не заявлено вимоги про стягнення сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Таким чином вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором №289/33-179 від 23.11.2006 підлягають до часткового задоволення з вищевказаних підстав.

Разом з тим вимоги АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами від 26.03.2008 №289/33-283 та від 13.10.2008 № 289/33-338 не підлягають до задоволення за спливом позовної давності виходячи з наступного.

Частиною другою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено правовий висновок про те, що норма абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосована лише у межах погодженого сторонами строку користування коштами. Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку, на який надавалась позика, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Під час розгляду справи було встановлено, що Банк використав своє право на дострокове виконання кредитних договорів від 26.03.2008 №289/33-283 та від 13.10.2008 № 289/33-338, надіславши вимоги-претензії від 22 грудня 2011 року ОСОБА_1 про дострокове повернення всіх сум за двома вказаними кредитами, які боржником отримані 29 грудня 2011 року (т.1 а.с.39,40, зворот).

Таким чином, пред`явивши вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, Банк змінив строки виконання основних зобов`язань за кредитним договором від 26.03.2008 №289/33-283 з 24 березня 2023 року на 27 січня 2012 року, а за кредитним договором від 13.10.2008 № 289/33-338 - з 11 жовтня2023 року на 27 січня 2012 року (тобто за спливом тридцяти календарних днів після отримання позичальником вимоги кредитора щодо повернення кредиту, сплати процентів та штрафних санкцій), після чого втратив право здійснювати нарахування відсотків та пені за умовами договорів.

Разом з тим, встановивши строк виконання зобов`язань 27 січня 2012 року, банк продовжував нараховувати пеню та проценти після цієї дати, про що свідчить розрахунок заборгованості, у якому зазначені платежі, які нараховувались до 17 листопада 2015 року, тобто після закінчення строку дії кредитного договору.

Однак, суд першої інстанції не врахував зміну Банком строку виконання основного зобов`язання, а тому безпідставно вважав обґрунтованими нараховані банком відсотки за користування кредитними коштами та пені після цього строку до 17 листопада 2015 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність : по стягненню неустойки - 1 рік (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Враховуючи, що на підставі частини другої статті 1050 ЦК України Банк змінив строки виконання основних зобов`язань за вказаними кредитними договорами на 27 січня 2012 року, проте з цим позовом АТ «Альфа-Банк» звернулося до суду тільки 20 грудня 2015 року, тому позовні вимоги банку є обґрунтованими в частині стягнення тіла кредиту, відсотків за користування кредитом та пені до зміненої дати закінчення строку кредитування, проте у їх задоволенні слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої було заявлено представником відповідача ОСОБА_1 в суді першої інстанції.

Згідно ст. 141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених вимог (12,97%), а також враховуючи ту обставину, що відповідач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору (особа з інвалідністю 1-ї групи), компенсувати АТ «Альфа-Банк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, витрати по сплаті судового збору в розмірі 11727,53 грн. Також суд стягує з позивача на користь відповідача понесені витрати за проведення судової експертизи, пропорційно до розміру відмовлених вимог за кредитним договором № 289/33-179, в розмірі 2768,87 грн.

Таким чином, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, а тому останнє підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позову з вищевказаних підстав (п.3, п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України).

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 28 серпня 2019 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» суму заборгованості за кредитним договором від 23.11.2006 року №289/33-179 в розмірі 33709,39 доларів США, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 21155,00 доларів США та заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами в розмірі 12154,39 доларів США.

У задоволенні решти вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором від 23.11.2006 року №289/33-179 відмовити.

У задоволенні вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами від 26.03.2008 №289/33-283 та від 13.10.2008 № 289/33-338 - відмовити за спливом позовної давності.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 витрати за проведення судової експертизи в розмірі 2768,87 грн.

Компенсувати Акціонерному товариству «Альфа-Банк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, витрати по сплаті судового збору в розмірі 11727,53 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 січня 2022 року.

Головуючий Судді