ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 609/512/21Головуючий у 1-й інстанції Ковтунович О.В.
Провадження № 22-ц/817/70/22 Доповідач - Міщій О.Я.
Категорія - 311000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2022 року м. Тернопіль
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого - Міщій О.Я.

суддів - Костів О. З., Шевчук Г. М.,

секретар с/з - Романська К.М.

з участю представника ОСОБА_1 адвокатаСеменюка Ю.В., представника товариства з обмеженою відповідальністю Нова Пей Полюхович О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Тернополі цивільну справу № 609/512/21 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Писаренко Н.О., на рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 06.08.2021 р., ухваленого суддею Ковтуновичем О.В., за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю Нова Пей про скасування наказу про звільнення з роботи та запису у трудовій книжці, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за дні невикористаної відпустки,-

ВСТАНОВИЛА:

11 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Позов обгрунтований тим, що 25.01.2018 року він був прийнятий на роботу у ТОВ «Нова Пошта» на посаду адміністратора відділення №25 у м. Києві. 11.12.2018 року звільнений із займаної посади в порядку переведення до ТОВ «Пост Фінанс» на посаду старшого касира мобільної групи філії №1, а згодом, 11.03.2019 року, був переведений в межах цього підприємства на посаду касира пункту надання фінансових послуг філії №1.

Під час прийняття на роботу, йому було повідомлено про те, що в день написання заяви про прийняття на роботу він зобов`язаний написати заяву про звільнення з роботи без зазначення числа, місяця, року і він виконав цю вимогу роботодавця.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Пост Фінанс» () у січні 2021 року змінило свою назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «НоваПей» (), а одним із власників даного підприємства - є ТОВ «Нова Пошта».

ОСОБА_1 зазначив, що у третьому кварталі 2019 року неодноразово отримував повістки від ІНФОРМАЦІЯ_1 з вимогою з`явитися до військового комісаріату для проходження комісії.

07.10.2019 року він був призваний для проходження строкової військової служби, 15 жовтня 2019 року з`явився до Шумського РВК Тернопільської області для відправлення в частину, а 16.10.2019 року Тернопільським ОВК йому присвоєно військове звання «солдат» та направлено у військову частину. При цьому його трудова книжка лишилася на підприємстві за місцем працевлаштування, тобто у відповідача.

ОСОБА_1 зазначив, що заяву про звільнення перед призовом не писав, проходив строкову військову службу під час дії особливого періоду, на нього поширюються гарантії, передбачені ч.3 ст.119 КЗпП України, а отже у відповідача не було законних підстав для звільнення його з роботи.

Однак відповідач, всупереч чинному законодавству України, 01.11.2019 року (тобто через 15 днів після того, як він прибув до військової частини) звільнив його з роботи за угодою сторін згідно ч. 1 ст.36 КЗпП України.

Звільнившись 15.04.2021 року із строкової військової служби, він зателефонував до відповідача і дізнався про те, що вже давно звільнений з роботи.

24.04.2021 року через Нову пошту він отримав трудову книжку, яка зберігалась у відповідача.

Враховуючи наведене, просив визнати незаконним та скасувати наказ №2722-к від 30.10.2019 р. про звільнення з роботи з посади касира пункту надання фінансових послуг філії №1 за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України; визнати, що він звільнений з дня постановлення рішення суду з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України; зобов`язати відповідача - ТОВ «НоваПей» нарахувати та виплатити в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 96909,12 грн. і суму компенсації за невикористану щорічну основну відпустку у розмірі 8743,68 гривень.

Рішенням Шумського районного суду Тернопільської області від 06.08.2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «НоваПей» про визнання незаконним та скасування наказу №2722-к від 30.10.2019 р. про звільнення з посади касира пункту надання фінансових послуг філії №1 за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України відмовлено. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «НоваПей» про визнання ОСОБА_1 звільненим з посади касира пункту надання фінансових послуг філії №1 із дня постановлення рішення суду з підстав, передбачених ч.3 ст. 38 Кодексу законів про працю України відмовлено. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «НоваПей» про зобов`язання відповідача скасувати запис №07 від 01.11.2019 р. у трудовій книжці позивача, ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін згідно п.1 ст.36 ЗКпП України та внести до трудової книжки позивача запис про звільнення з займаної посади з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України, з дати постановлення рішення суду відмовлено. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «НоваПей» про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача, ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 96909,12 грн. та сума компенсації за невикористану щорічну основну відпустку у розмірі 8743,68 грн. - відмовлено. Судові витрати залишено за позивачем.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Писаренко Н.О. просить рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 06.08.2021 року скасувати, постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Представник вказала, що висновок суду про те, що ОСОБА_1 домовився з роботодавцем про звільнення за угодою сторін є безпідставним, оскільки 07.10.2019 року, тобто в той день, коли ніби-то було складено угоду про звільнення за згодою сторін, позивач перебував у Шумському військовому комісаріаті Тернопільської області, тому угоду про припинення трудового договору з відповідачем не підписував.

Представник ОСОБА_1 зазначила, що судом не надано належної оцінку тому факту, що трудову книжку позивач отримав лише тоді, коли повернувся з військової служби 24.04.2021 року, що підтверджено наданими доказами, а висновок суду про отримання трудової книжки 31.10.2019 року є безпідставним, оскільки ОСОБА_1 в цей час уже перебував на службі у військовій частині.

Представник відповідача Полюхович О.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Представник зазначила, що 07.10.2019 року між позивачем і відповідачем укладено угоду про припинення трудового договору з 1 листопада 2019 року. Відповідно до наказу № 2722-к від 30.10.2019 року позивача звільнено за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України з 01 листопада 2019 року. В матеріалах справи відсутні докази про те, що вказана угода не була підписана сторонами. Крім того, вказала, що позивачу, у відповідь на його заяву, 30.10.2019 року направлено трудову книжку та розписку про її отримання на відділення Нової пошти №25 в м. Києві. Вказані документи відповідачу не повернуті, що свідчить про їх отримання позивачем.

Розглянувши матеріали справи, пояснення представників, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що у справі відсутні докази порушення відповідачем трудових прав позивача ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.

Згідно статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно статей 2, 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом ч.1 статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації.

Підстави припинення трудового договору встановлені ст.36 КЗпП України.

Відповідно до п.1 статті 36 КЗпП України угода сторін є підставою припинення трудового договору.

Припинення трудового договору за п.1ст.36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п.1ст.36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і в трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п.1ст.36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена п.1ст.36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Розглядаючи позовні вимоги при оскарженні наказу про припинення трудового договору за п.1ст.36 КЗпП України за угодою сторін, суд повинен з`ясувати:

а) чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою;

б) чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення;

в) чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін;

г) чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

При цьому домовленість між працівником та роботодавцем про припинення трудового договору за угодою сторін не може бути анульована за ініціативою однією з сторін трудового договору; анулювання такої домовленості можливо лише за взаємною згодою між працівником та роботодавцем.

Вказані правові висновки зазначені у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16, у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц та від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19.

Судом установлено, що ОСОБА_1 на підставі наказу №16-н від 24.01.2018 року прийнятий на роботу у ТОВ «Нова Пошта» на посаду адміністратора відділення № 25 у м. Києві.

Згідно наказу № 3606-к від 11.12.2018 року ОСОБА_1 переведено на посаду старшого касира мобільної групи філії № 1 ТОВ «ПОСТ ФІНАНС»

11 березня 2019 року позивача переведено на посаду касира ПНФП філії №1 ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» на підставі наказу № 489-к від 04.03.2019 року.

Із матеріалів справи видно, що 07 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» в особі начальника відділу кадрового обліку департаменту з персоналу ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності № 55 від 21.01.2019 р., укладено угоду про припинення трудового договору, в якій сторони досягли взаємної згоди про припинити трудового договору за угодою сторін з 01 листопада 2019 року, а також про виплату коштів, що належали працівникові на день припинення трудового договору.

Згідно наказу відповідача № 2722-к від 30.10.2019 р. позивача звільнено за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України з 01 листопада 2019 року. Утримано з ОСОБА_1 кошти за 2 календарних дні, виплачено позивачу компенсацію за щорічну додаткову відпустку на підставі угоди про припинення трудового договору.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача відбулось на підставі п.1 ст. 36 КЗпП (за угодою сторін), про що зроблено відповідний запис в його трудовій книжці, відповідає установленим обставинам справи.

Судом перевірено доводи представника про те, що угода про припинення трудового договору не складалась і не підписувалась позивачем 07 жовтня 2019 року, оскільки ОСОБА_1 цього дня перебував у Шумському районному військкоматі, де вирішувалось питання про його призов на військову службу.

З копії розписки, поданої представником позивача, видно, що ОСОБА_1 27.09.2019 року отримав повістку про явку на призов на 7.10.2019 року на 10 годину, що підтверджується також записом у військовому квитку.

З приводу вказаних обставин представник відповідача пояснила, що позивач не подав доказів про те, що він не підписував угоду від 07 жовтня 2019 року про припинення трудового договору. Також позивач не подав відповідачу будь-яких документів про те, що він призваний та проходить військову службу.

Як зазначено у військовому квитку серії НОМЕР_1 , виданому Шумським РВК Тернопільської області, ОСОБА_1 16 жовтня 2019 року призваний на строкову військову службу і направлений до військової частини.

14 жовтня 2021 року на підставі наказу Президента України від 24.02.2021 року ОСОБА_1 звільнений в запас згідно Закону України «Про військовий обовязок та військову службу».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який зазначив про відсутність у справі доказів про те, що позивач 07 жовтня 2019 року не укладав з відповідачем та не підписував угоду про припинення трудового договору. Наявність повістки про явку на призов 7.10.2019 року до Шумського РВК та відповідний запис у військовому квитку самі по собі не виключають можливості укладення угоди про звільнення з роботи та відсутності у позивача волевиявлення щодо підписання такої угоди. Також, представник позивача не заявляв клопотання про перевірку підпису ОСОБА_1 на угоді шляхом проведення відповідної судової експертизи, а в апеляційному суді з цього приводу вказав, що немає необхідності у призначенні такої експертизи.

Крім того, доводи представника позивача про те, що заяву про звільнення з роботи ОСОБА_1 написав ще під час прийняття його на роботу не відповідають обставинам справи, адже позивач був прийнятий на роботу у ТОВ «Нова Пошта» на посаду адміністратора відділення №25 у м. Києві, а в угоді про звільнення з роботи від 07 жовтня 2019 року зазначено, що він звільняється з посади касира ТОВ «Пост Фінанс» (а.с.62).

Оскільки між сторонами досягнуто домовленості про звільнення позивача за угодою сторін, суд дійшов вірного висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 здійснене із дотриманням вимог закону.

Відповідно до частин першої та другої статі 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Порядок видачі трудових книжок регулюється Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 № 58, згідно якої пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідач надав докази надсилання ОСОБА_1 трудової книжки за його заявою та отримання її позивачем 31.10.2019 року.

Так, згідно листа № 1063 від 18.06.2021 року ТОВ «Нова Пошта» видно, що відправлення за експрес-накладною № 7636 було відправлено ТОВ «Пост Фінанс» 30.10.2019 року для одержувача ОСОБА_1 на відділення № 25 ТОВ «Нова Пошта» в м. Києві, вул. М.Тимошенка, 9, та вказане відправлення отримано 31.10.2019 року о 20:51 отримувачем ОСОБА_1 .

Тому, доводи скарги про те, що ОСОБА_1 отримав копію трудової книжки лише 24.04.2021 року після повернення з військової служби не відповідають обставинам справи. При цьому надане позивачем поштове відправлення із трек номером 8328 від 24.04, відправник- ОСОБА_3 , м. Київ, відділення № 25, отримувач - ОСОБА_1 , м. Кременець, відділення № 2 не є беззаперечним доказом, який може свідчити про надсилання ОСОБА_1 24.04.2021 року саме оригіналу трудової книжки, оскільки із змісту поштового відправлення не видно, який документ отримано позивачем.(а.с. 24)

Доводи представника позивача про те, що ОСОБА_1 31.10.2019 року уже перебував на службі у військовій частині, тому не міг цього дня отримати трудову книжку, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки у справі відсутні будь-які докази того, що 30.10.2019 року трудова книжка не була направлена для одержувача ОСОБА_1 на відділення № НОМЕР_2 ТОВ «Нова Пошта» в м. Києві, а також про те, що вказане відправлення не отримане ОСОБА_1 31.10.2019 року. Також позивач не подав доказів вчинення відповідними службовими особами неправомірних дій.

Згідно ч. 3 статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Оскільки позивача було звільнено з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, суд вірно зазначив, що вимоги ч. 3 ст. 119 КЗпП України у даному випадку не застосовуються.

Також, відсутні підстави для задоволення позову про зміну формулювання причини звільнення на частину 3 статті 38 КЗпП України, оскільки позивач не звертався до відповідача із заявою про звільнення з роботи за власним бажанням.

Отже, висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову про скасування наказу про звільнення з роботи та запису у трудовій книжці, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за дні невикористаної відпустки відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування законного та обгрунтованого рішення суду першої інстанції.

Враховуючи те, що у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, колегія суддів вважає, що судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на сторону, яка їх фактично понесла.

На підставі наведеного, керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Писаренко Н.О. - залишити без задоволення.

Рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 06.08.2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 17.01.2022 року.

Головуючий

Судді