Єдиний унікальний номер 243/2908/21
Номер провадження 22-ц/804/483/22
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року

справа № 243/2908/21

провадження № 22-ц/804/483/22

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого Хейло Я.В.,

суддів Мальованого Ю.М., Тимченко О.О.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17 листопада 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (суддя Пронін С.Г.), ухваленого в приміщенні суду в місті Слов`янськ Донецької області, -

ВСТАНОВИВ:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернулось Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 25 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 526М-08. Позивач зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 60000,00 євро на термін до 25.03.2035 р., відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором.

Відповідач не надавав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим 02.03.2012 позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2012 позов банку було задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 39437,43 євро, що еквівалентно 404487,39 гривень нараховану станом на 29.02.2012. Винесення судом даного рішення, відповідно до вимог ст. 599 ЦК України не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Позивач посилався на положення ч.2 ст. 625 ЦК України, та зазначав, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Прострочена сума заборгованості становить 19302,25 євро. Оскільки з відповідача за зазначеним рішенням суду було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з 25.09.2008 по 29.02.2012, то за період після подання позовної заяви від 02.03.2012 року, з 03.03.2012 по 11.02.2021 року відповідач має заборгованість у розмірі 5180,15 євро, яка складається з трьох відсотків річних від простроченої суми.

Відповідно до службового розпорядження НБУ від 11.02.2021 курс 1 євро становить 33,66 гривень, а тому 5180,15 євро становить 174363,85 гривень.

Просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № 526М-08 від 25.09.2008 року у виді 3 процентів річних від простроченої суми в розмірі 5180,15 євро, що відповідно до розпорядження НБУ від 11.02.2021 складає 174363,85 гривень.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17 листопада 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 526М-08 від 25.09.2008 року у виді трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 5180 євро 15 євроцентів, що відповідно до розпорядження НБУ від 11.02.2021 складає 174363 гривень 85 копійок.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити в позові у повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом неповно досліджено всі обставини справи та порушено норми процесуального та матеріального права.

Зазначає, що у зв`язку з укладенням договору про внесення змін до кредитного договору № 526М-08 від 25 вересня 2008 року, у позивача не було законних підстав для стягнення заборгованості за статтею 625 ЦК України починаючи з 2015 року.

Суд безпідставно прийняв до уваги розрахунок заборгованості позивача та стягнув заборгованість у гривні, хоча розрахунок подано у іноземній валюті.

Також зазначає, що на розрахунку не зазначено посадову особу, яка має право на його складення, що не відповідає нормативним вимогам до зазначеного виду документа.

Звертає увагу, що 26.08.2015 року до кредитного договору були внесені зміни, згідно яких сума заборгованості, що утворилась з дати укладення кредитного договору до дати внесення змін, була зменшена на 11582, 64 євро. Зазначені обставини представником позивача не заперечувались.

Посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц, та зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин строк позовної давності, про що представником відповідача у судовому засіданні було заявлено усне клопотання.

Просить застосувати до спірних правовідносин позовну давність.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Представником позивача АТ КБ «Приватбанк» відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

25 вересня 2008 року між позивачем АТ КБ «ПриватБанк» і відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 526М-08, відповідно до якого позивач зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 60000,00 євро на термін до 25.09.2013 р., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2012 позов банку було задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 39437,43 євро, що еквівалентно 404487,39 гривень нараховану станом на 29.02.2012.

Відповідно до договору про внесення змін до кредитного договору № 526М-08 від 25 вересня 2008 року слідує, що 26 березня 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали цей договір про внесення змін та узгодили: суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цього договору зменшити на 11582,64 євро, а саме відсотки у розмірі 0,68 євро, прострочені відсотки у розмірі 11028,31 євро, пеня у розмірі 553,65 євро. Дата остаточного погашення заборгованості за договором становить 25.03.2035 р. Графік погашення кредиту викладено в новій редакції, який є невід`ємною частиною кредитного договору № 526М-08 від 25 вересня 2008 року. Вся заборгованість по кредиту, починаючи з наступного дня, який слідує за днем повернення кредиту рахується простроченою.

Прострочена сума заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» становить 19302,25 євро.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову складає 174363, 85 грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, тому з огляду на розрахунок, згідно якого станом на 11.02.2021 розмір трьох процентів річних становить 5180,15 євро, що відповідно до розпорядження НБУ від 11.02.2021 складає 174363,85 гривень, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Апеляційний суд не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як встановлено судом першої інстанції, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2012 позов банку було задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 39437,43 євро, що еквівалентно 404487,39 гривень нараховану станом на 29.02.2012.

Відповідно до договору про внесення змін до кредитного договору № 526М-08 від 25 вересня 2008 року слідує, що 26 березня 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали цей договір про внесення змін та узгодили: суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цього договору зменшити на 11582,64 євро, а саме відсотки у розмірі 0,68 євро, прострочені відсотки у розмірі 11028,31 євро, пеня у розмірі 553,65 євро. Дата остаточного погашення заборгованості за договором становить 25.03.2035 р. Графік погашення кредиту викладено в новій редакції, який є невід`ємною частиною кредитного договору № 526М-08 від 25 вересня 2008 року. Вся заборгованість по кредиту, починаючи з наступного дня, який слідує за днем повернення кредиту рахується простроченою.

Прострочена сума заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» становить 19302,25 євро.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 зазначає про безпідставність вимог позивача щодо стягнення з відповідача трьох відсотків річних за положенням частини 2 статті 625 ЦК України.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно пункту 1.2. Договору про внесення змін до Кредитного договору №526М-08 від 25.09.2008 року дата остаточного погашення заборгованості за договором 25.03.2035 року. (додаток до позову, додаток до апеляційної скарги).

Отже, банк має право вимоги трьох процентів річних за частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки строк кредитування згідно Договору про внесення змін до Кредитного договору №526М-08 від 25.09.2008 року встановлено до 25.03.2035 року.

Щодо застосування строків позовної давності до вимог позивача про стягнення трьох відсотків річних за статтею 625 ЦК України апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до статтей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

З огляду на наведене, висновки суду щодо розміру заборгованості 3 процентів річних не відповідають вимогам матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно розрахунку АТ КБ «Приватбанк» станом на 11.02.2021 року заборгованість за кредитним договором складає 19302, 25 євро.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Наведена позиція Великої Палати Верховного Суду викладена у постанові від 16 січня 2022 року у справі № 373/2054/16-ц.

Таким чином, банк має право на отримання трьох відсотків річних від простроченої суми за останні три роки, тобто з 11.02.2018 по 11.02.2021 року, що становить 1737, 20 євро.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежності доказів, а саме розрахунку заборгованості АТ КБ «Приватбанк» апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки зазначені докази відповідають вимогам статтей 76-81 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, оскаржуване слід змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 1737, 20 євро.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи висновки апеляційного суду про задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 1737, 20 євро, що становить 34 % від суми позову, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 771, 80 гривень.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 17 листопада 2021 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 526М-08 від 25.09.2008 року у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 1737 (одна тисяча сімсот тридцять сім) євро 20 євроцентів.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 771, 80 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Я.В. Хейло

Судді Ю.М. Мальований

О.О. Тимченко