Єдиний унікальний номер 226/1835/21
Номер провадження 22-ц/804/150/22
Єдиний унікальний номер 226/1835/21 Головуючий у 1 інстанції Рибкін О.А.
Номер провадження 22-ц/804/150/22 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 226/1835/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сакун Віталій Анатолійович, на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 06 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Рибкіна О.А., -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року до Димитровського міського суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Сакун В.А. до відповідача ДП «ВК«Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в період з 20.12.2004 року по 03.07.2020 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська». 03.07.2020 року його було звільнено за ч.1 ст.38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 16.10.2020 року було стягнуто з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь позивача заборгованість із заробітної плати за період грудень 2019 року - липень 2020 року в сумі 115227,10 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 59307,39 грн., судовий збір в сумі 840,80 грн. Постановою головного державного виконавця Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 02.12.2020 року було відкрито виконавче провадження №63777619 з примусового виконання вищевказаного судового рішення. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 31.05.2021 року було закінчено виконавче провадження у зв`язку із фактичним виконанням рішення в повному обсязі. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 року зазначено, що на користь працівника стягується середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Розмір середньоденного заробітку позивача, як вбачається з довідки підприємства №1608 від 05.10.2020, складає 812,43 грн. За вищевказаним рішенням суду стягувався середній заробіток за період прострочення з 04.07.2020 по 16.10.2020. Вважає, що потрібно стягнути середній заробіток з 17.10.2020 по день фактичного проведення розрахунку із позивачем. Оскільки відповідач не проводив добровільного виконання свого обов`язку із вплати заробітної плати та виконання судового рішення, то фактичним розрахунком є дата виконання судового рішення, а саме 31.05.2021 року. За період з 17.10.2020 року по 31.05.2021 року кількість робочих днів становила 154. Тобто за цей період потрібно було б стягнуто середній заробіток в розмір 154 х 812,43 - 125114,22 грн. Крім того, в результаті несвоєчасної виплати заробітної плати він поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та його сім`ї, принизило його, що є моральною шкодою. Свої моральні страждання він оцінює у 5000 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17.10.2020 по 31.05.2021 року, моральну шкоду у розмірі 5000 грн., понесені ним судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 06 жовтня 2021 року задоволені частково позовні вимоги - стягнуто з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без утримання податків та інших обов`язкових платежів за період з 17.10.2020 по 31.05.2021 у розмірі 60692 грн. 61 коп., відшкодування моральної шкоди у розмірі 2500 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5342 грн. 34 коп., судовий збір у розмірі 881 грн. 98 коп. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення суду скасувати, стягнувши з відповідача на користь позивача середньоденнний заробіток за затримку розрахунку за період з 17.10.2020 року по 31.05.2021 року та моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

В обгрунтування зазначив, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, провівши розрахунок стягнення середньоденного заробітку у тому числі за період з 04.07.2020 по 16.10.2020, який було вирішено рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 16.10.2020 року. Однак предметом позову був середньоденний заробіток за затримку розрахунку за період з 17.10.2020 року по 31.05.2021 року. Зменшуючти середній заробіток з 125114,22 грн. до 60692,61 грн., суд керувався принципами пропорційності та розумним балансом між інтересами працівника та роботодавця. Однак з урахуванням обставин справи суд не дотримався зазначених принципів, зменшивши розмір середнього заробітку який підлягає сплаті. Так, заборгованість складала 115227,10 грн., а тривалість порушення роботодавцем за спірний період складала 154 робочих дні. З попереднього розрахунку середній заробіток складав 125114,22 грн., тобто розмір заборгованості є пропорційним. При цьому тривалість порушення не залежала від позивача, оскільки він своєчасно звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу. Саме роботодавець не погашав заборгованість у добровільному порядку. За таких обставин відсутні підстави вважати, що дії роботодавця були добросовісними, та відсутні підстави зменшувати розмір середнього заробітку в 2 рази. У постанові КЦС ВС, на яку посилався суд першої інстанції, середній заробіток, стягнутий судом першої інстанції, перевищував суму заборгованості у 100 разів, та Верховний Суд остаточно стягнув середній заробіток у сумі, що була у 4 рази більше розміру заборгованості. У цій справі сума середнього заробітку була зменшена у 2 рази. Крім того, суд необґрунтовано зменшив розмір відшкодування моральної шкоди.

Відповідачем ДП «ВК «Краснолиманська» було надано відзив на апеляційну скаргу, у якому він просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначив, що рішення суду є таким, що відповідає обставинам справи та наданим доказам, а апеляційна скарга позивача є безпідставною.

Частиною 3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна у позову у даній справі складає 130114,22 грн., що є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи, оскільки ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 позивач з 20.12.2004 року по 03.07.2020 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працював у якості гірничого майстра підземного з повним робочим днем в шахті, був звільнений за власним бажанням згідно ч.1 ст.38 КЗпП України (а.с. 11-15).

Заявою від 22 липня 2020 року ОСОБА_1 прохав відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» виплатити йому заборгованість за всіма розрахунковими сумами.

Згідно виконавчого листа, виданого Димитровським міським судом Донецької області 19.11.2020 року, рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 16.10.2020 року з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по заробітній платі за період грудень 2019 року - липень 2020 року в сумі 115227,10 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 59307,39 грн.

Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.121.2020, відкрито виконавче провадження № 63777619 за виконавчим листом №226/2240/20, виданим Димитровським міським судом Донецької області 19.11.2020 року, про стягнення з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за період грудень 2019 року - липень 2020 року в сумі 115227,10 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 59307,39 грн.

Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 31.05.2021, виконавче провадження №63777619 за виконавчим листом №226/2240/20, виданим Димитровським міським судом Донецької області 19.11.2020 року, було закінчено у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі.

Згідно довідки про відмітки таб.№9808 ОСОБА_1 , в день звільнення 03.07.2020 року позивач не працював.

Згідно листа відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 24.05.2021 року на адресу відповідача, розподіл грошових коштів на користь позивача у сумі 174534,49 грн. згідно виконавчого листа №226/2240/20, виданого 19.11.2020 Димитровським міським судом Донецької області (ВП №63777619) відбувся 24.05.2021 року.

Середньоденна заробітна плата позивача становить 812,43 грн., що не заперечується сторонами.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що фактичний розрахунок за виконавчим документом з позивачем був здійснений 20.05.2021 року. При цьому сума середнього заробітку була судом зменшина з урахуванням вимог справедливості та пропорційності, в тому числі тому, що за рішенням суду від 16.10.2020 суми було стягнуто середній заробіток за період 04.07.2020 року по 16.10.2020 року в розмірі 59307,39 грн. Також судом зазначено, що своїми діями відповідач завдав ОСОБА_1 моральну шкоду, оскільки був порушений його нормальний уклад життя.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками та зазначає наступне.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

При цьому слід зазначити, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року (справа № 1-11/2012) зазначено про те, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними із нею.

Стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП України з позивачем не було проведено повного розрахунку не тільки у день звільнення, а й після винесення рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі, що тягне за собою застосування положень ст.117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що відповідно до ст.ст.116, 117 КЗпП України середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.10.2020 (наступний день після винесення судом рішення) по день фактичного виконання по справі судового рішення, тобто по 31.05.2021, становить 125114,22 грн. без утримання податків та інших обов`язкових платежів, виходячи із розрахунку: 812,43 грн. х 154 робочих дня за період з 17.10.2020 по 31.05.2021.

При цьому застосовуючи до обставин цієї справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд першої інстанції з урахуванням розміру та строку заборгованості правильно виходив із того, що заявлена ОСОБА_1 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд першої інстанції правильно вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі 60692,61 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо виходу за межі позовних вимог при розгляді судом першої інстанції спору, оскільки вбачається, що розрахунок заборгованості проводився в межах саме спірного періоду, зазначеного у позовній заяві.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди апеляційний суд зазначає наступне.

Суд першої інстанції посилаючись на ст. 237-1 КЗпП України обґрунтовано виходив з того, що з боку відповідача має місце порушення трудових прав працівника, які призвели до моральних страждань та заподіяли моральну шкоду позивачу. Зокрема, визначаючі розмір відшкодування суд з урахуванням обставин справи та принципу розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі 2500 грн.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до роз`яснень викладених в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При розгляді справи встановлено, що мало місце порушення законних прав працівника щодо оплати його праці та належного розрахунку при звільненні, що само по собі вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя та призвело до моральних страждань, тому відповідно до ст.237-1 КЗпП України, є підставою для відшкодування власником або уповноважений ним органом працівнику моральної шкоди. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди. При визначенні суми відшкодування моральної шкоди суд виходив з принципів розумності і справедливості, як того вимагає ст.41 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, та враховуючи ступінь порушення життєвих стосунків і характер додаткових зусиль для організації життя позивача, характер та тривалість моральних страждань позивача в зв`язку з незаконним звільненням, дійшов вірного висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі 2500 грн.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову у якій менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 06 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: