Справа № 462/120/21 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/3131/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2021 року в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

У січні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначав, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву б/н від 12.07.2011. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 30 листопада 2020 року виникла заборгованість в сумі 37568 грн. 11 коп., з яких: 30253 грн. 03 коп. заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 0,00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту; 30253 грн. 03 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 00 грн 00 коп. заборгованість за нарахованими відсотками; 7315 грн. 08 коп. заборгованість за простроченими відсотками; 00 грн 00 коп. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 00 грн 00 коп. нарахована пеня; 00 грн 00 коп. нараховано комісії.

Враховуючи вищевикладене, просив стягнути з відповідача 37 568 грн. 11 коп. заборгованості за кредитним договором та судові витрати.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2021 року у задоволені позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що відповідач при укладенні кредитного договору був належним чином повідомлений про умови кредитування. На підставі підписаної анкети-заяви відповідачу видано кредитну картку, встановлено кредитний ліміт у відповідному розмірі.

Зазначає, що відповідач після отримання перевипущених карт, за умовами укладеного з Банком договору, здійснив дії щодо проведення їх активації, користувався картками, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація карток та користування картковим рахунком свідчать про укладення між сторонами кредитного договору. Стверджує, що суд ухилився від своїх прямих обов`язків, зокрема від здійснення правосуддя та не в повній мірі дослідив розрахунок заборгованості та виписку по картковому рахунку, в результаті чого ухвалив незаконне рішення.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2021 рок та ухвалити нове рішення, яким позов АТ КБ «Приватбанк» задовольнити, судові витрати покласти на відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 зазначив, що під час підписання анкети-заяви Банк ні з якими Умовами та правилами позичальник не ознайомлював, також всупереч ст.ст. 9, 11 Закону України «Про споживче кредитування» не надав позичальнику необхідну інформацію. Вказане підтверджується відсутністю підпису позичальника під Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також у паспорті споживчого кредиту, який позичальнику ніхто не надавав. Вважає, що суд дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог. Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення зазначеним вимогам закону відповідає частково.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 12 липня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, відповідно до якої АТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до змісту анкети-заяви споживач погодився з тим, що зазначена заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають договір про надання банківських послуг, але не конкретизовано яка саме редакція Умов та Правил надання банківських послуг погоджена споживачем.

На підтвердження позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано копію анкети-заяви ОСОБА_1 від 12.07.2011 року, відповідно до якої відповідач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 18).

12 липня 2011 року ОСОБА_1 також підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» (а.с. 19).

Підписана відповідачем довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» містить умови щодо розміру процентної ставки - 2,5% в місяць, порядку нарахування та сплати процентів, порядку погашення заборгованості по кредиту, розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості, до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір та порядок нарахування пені та штрафу.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 посилався на неузгодженість умов кредитування та недоведеність отримання та використання ним кредитних коштів готівкою.

Разом з тим, відповідач не спростовував підписання ним довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» та відкриття банком на його ім`я рахунку.

Долучений до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, якими передбачено порядок надання та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом процентів, комісії за користування кредитом та інших витрат, визначено права та обов`язки сторін договору надання банківських послуг - відповідачем не підписаний.

Як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки відповідача розмір кредитного ліміту Банком встановлено на рівні 300,00 грн. В подальшому кредитний ліміт Банком змінювався: 12.07.2011 року кредитний ліміт збільшено до 5000,00грн., 21.08.2011 р. збільшено до 6000,00 грн, 05.07.2017 р. збільшено до 21000,00 грн, 30.10.2017 р. збільшено до 25000,00 грн., 17.08.2018 р. збільшено до 27000,00 грн., 05.09.2018 р. збільшено до 30500, 00 грн., 31.03.2020 р. зменшено до 29165,65 грн., 01.07.2020 зменшено до 0,00грн.

З наданої позивачем виписки з рахунку убачається, що ОСОБА_1 користувався карткою, разом з тим, не виконав своїх зобов`язань по поверненню кредиту в повному обсязі.

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості станом на 30 листопада 2020 року заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 12 липня 2011 року становить 37568,11 грн., з яких: 30253,03 грн. заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 0,00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту; 30253,03 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 00 грн 00 коп. заборгованість за нарахованими відсотками; 7315,08 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 00 грн 00 коп. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 00 грн 00 коп. нарахована пеня; 00 грн 00 коп. нараховано комісії.

Кінцевий термін повернення банківських коштів визначено за строком дії чотирьох платіжних карток, які були надані позичальнику для користування кредитними коштами, остання з яких має термін дії до серпня 2022 року включно (а.с.17).

Згідно із статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Платіжна картка, що видається позичальнику на підставі відкритого за нею розрахункового рахунку, діє в межах визначеного нею строку, і, за такого, повернення кредитних коштів в повному обсязі пов`язується виключно зі спливом останнього дня місяця дії такої картки (стаття 261 ЦК України).

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 18 червня 2014 року № 6-61цс14, від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, які згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України є обов`язковими для судів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів про те, що на момент укладення 12 липня 2011 року між сторонами договору, відповідач ОСОБА_1 був ознайомлений із конкретними запропонованими умовами та правилами банківських послуг.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У частині першій статті 634 цього Кодексу передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №140131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження №6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг, як невід`ємну частину кредитного договору.

Умовами та Правилами надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог визначено, в тому числі: порядок надання та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату процентів нарахованих за період користування кредитом процентів, визначено права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом кредитор мав можливість додати до позовної заяви Умови та Правила у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, надані банком заява позичальника та Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

У постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) суд зазначає, що наявність у справах неоднакових редакцій та положень Умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Однак, враховуючи вимоги частини 2 статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, - банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, в межах кредитного ліміту.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що заборгованість за тілом кредиту складається з поточної заборгованості (в розрахунку заборгованості графа «тіло кредиту на звітну дату») та простроченої (графа «тіло кредиту прострочене на звітну дату»). Платіж за умовами договору включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами, і частину заборгованості по кредиту. У разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою. Прострочений кредит - це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором.

Отже, основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів.

Тобто, якщо позичальник своєчасно не повертає заборгованість за фактично використаними кредитними коштами (поточним тілом кредиту), така заборгованість стає простроченою та відображається у відповідній колонці розрахунку заборгованості.

З розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів вбачається, що відповідач активно користувався відкритим картковим рахунком, загальна сума витрачених ним коштів перевищує встановлений ліміт, внаслідок чого виникла заборгованість за тілом кредиту.

Згідно матеріалів справи, АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за тілом кредиту, яка складається з двох складових, а саме: заборгованості за поточним тілом кредиту 0,00 грн та заборгованості за простроченим тілом кредиту 30253,03 грн.

При цьому, колегія суддів також враховує, що кредитні кошти надані відповідачу у вигляді поновлювальної кредитної лінії, тобто, після сплати зобов`язання по внесенню кредитних коштів позичальник має змогу знову ними користуватись.

Відтак, з урахуванням факту наявності саме поновлювальної кредитної лінії, суд апеляційної інстанції не може погодитись з висновком місцевого суду про відсутність підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суми заборгованості, яка є саме заборгованістю за простроченим тілом кредиту, оскільки після пред`явлення вимоги про повернення коштів, банк має право на отримання від позичальника як непростроченого тіла кредиту, так і простроченого, який також є кредитом, наданим ОСОБА_1 та ним не повернутий.

Таким чином, встановивши, що АТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_1 кредит, а останній його не повернув, позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, що складається зокрема із заборгованості за простроченим тілом кредиту підлягають задоволенню.

Відповідно до розрахунку заборгованості, який не спростований відповідачем, заборгованість за тілом (простроченим) кредиту становить 30253,03 грн., а тому зазначена сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, в тому числі простроченим тілом кредиту, в розмірі 30253,03 грн. підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині.

В свою чергу, відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення відсотків суд першої інстанції виходив з того, що у заяві позичальника процентна ставка не зазначена, а витяг з Тарифів та Витяг з Умов, які містяться в матеріалах даної справи без підпису відповідача - не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви.

АТ КБ «ПриватБанк», пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами, в тому числі простроченими.

Матеріалами справи встановлено, що АТ КБ ПриватБанк на підтвердження своїх позовних вимог надало копію анкети-заяви позичальника від 12 липня 2011 року. Вказана заява позичальника не містить умов щодо сплати прострочених відсотків.

Долучені до позовної заяви Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, якими передбачено, зокрема, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, - відповідачем не підписані.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву позичальника про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що анкета-заява позичальника містить текст про погодження споживача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, проте не конкретизовано, яка саме редакція Умов та Правил надання банківських послуг погоджена споживачем.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що у наданому АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості ОСОБА_1 проценти за користування кредитом обраховані за різними ставками у період з 12.07.2011 р. по 29.08.2014 - 30,00 %, з 0109.2014 по 31.03.2015 р. 34,80%, з 01.04.2015 по 31.08.2015 43,20%, з 01.09.2015 по 18.06.2016 з розрахунку 2,90%, з 19.07.201 по 03.09.2018 р. 3,60%, з 05.09.2018 по 31.07.2020 3,50%, 01.08.2020 по 30.11.2020 3,40%, що не відповідає довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду», де чітко вказано 2,5 % в місяць або 30% річних.

Вирішуючи позовні вимоги в частині відсотків, суд першої інстанції відмовив у їх стягненні, при цьому, виходив з невірних мотивів.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що довідка від 12 липня 2011 року містить базову відсоткову ставку 2,5% на місяць. Проте, у розрахунку заборгованості банк застосував відсоткову ставку, яка сторонами узгоджена не була, а відтак, сума відсотків, які просить стягнути банк, не відповідає відсотковій ставці, яка визначена сторонами.

Отже, на переконання колегії суддів, позивач надав суду розрахунок заборгованості, в якому заборгованість за простроченими процентами нарахована за період з 01.07.2019 по 30.11.2020 в сумі 7315 грн. на умовах, які сторонами узгоджені не були.

Саме з цих підстав позовні вимоги банку в частині стягнення відсотків не підлягають задоволенню, а не з підстав неузгодження між сторонами їх розміру, як зазначив суд першої інстанції.

Доводи відповідача у запереченнях на апеляційну скаргу щодо необхідності застосування судом наслідків спливу позовної давності є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки ( стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої стаття 258 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Відповідно до правил користування платіжною карткою, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору (правова позиція викладена в постанові ВСУ від 19 березня 2014р. справа № 6-14цс14).

Останню кредитну картку № НОМЕР_1 відповідач отримав 05.09.2018 р. зі строком дії до останнього дня серпня 2022 року (включно). До суду з позовом банк звернувся 13 січня 2021 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Крім того, оскільки безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 12.07.2011 року у вигляді підписаної сторонами заяви, не містить строку повернення кредиту (користування ним), то відповідно до вимоги частини другої ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 3,4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції крім порушень норм матеріального права, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, в тому числі простроченим тілом кредиту, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на його користь заборгованості за тілом кредиту, в тому числі простроченим тілом кредиту у сумі 30253,03 грн.

За правилами частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове судове рішення, він відповідно, змінює розподіл судових витрат.

За приписами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позовна заява АТ КБ «ПриватБанк» задоволена на 80,528% ( 30253,03 грн), тому сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» за подання позовної заяви становить 1692,70 грн (80,528% від 2102,00 грн).

При поданні апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» сплачено 3405,00 грн, а тому сума судового збору яка підлягає стягненню з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» за подання апеляційної скарги складає 2742,00 грн (80,528% від 3405,00 грн).

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2021 року в частині відмови у стягненні заборгованості з тіла кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за простроченим тілом кредиту за кредитним договором № б/н від 12 липня 2011 року в розмірі 30 253 (тридцять тисяч двісті п`ятдесят три) грн 03 копійок.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2021 року в частині відмови у стягненні відсотків за кредитним договором № б/н від 12 липня 2011 року змінити у мотивувальній частині, щодо підстав у задоволенні таких вимог у редакції цієї постанови.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за звернення із позовною заявою в розмірі 1692 (одна тисяча шістсот дев`яносто дві) гривень 70 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 2742 (дві тисячі сімсот сорок дві) гривень 00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 25 січня 2022 року.

Головуючий А.В.Ніткевич

Судді С.М.Бойко

С.М.Копняк