ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 526/288/21 Номер провадження 22-ц/814/185/22Головуючий у 1-й інстанції Киричок С. А. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача - адвокат Остапенко А.І.

відповідач ОСОБА_2

представник відповідача - адвокат Хорунженко С.Г.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Хоруженка Сергія Григоровича

на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 27 вересня 2021 року, ухвалене суддею Киричком С.А., повний текст рішення складено - 06 жовтня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове стягнення коштів із співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна,-

В С Т А Н О В И В:

09 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про примусове стягнення коштів із співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна.

Позов мотивований тим, що він є співвласником 1/3 житлового будинку та складових частин об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . Іншим співвласником є ОСОБА_2 , який у даному об`єкті нерухомості зареєстрований, але не проживає. Позивач постійно проживає у вказаному домоволодінні та сам утримує його в належному стані, а відповідач з 20.04.2018 року не з'являється за даною адресою. На утримання майна позивач витратив 35 664,20 грн., тому звернувся із позовом про відшкодування йому ОСОБА_2 23 775,80 грн.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 27 вересня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти, сплачені за житлово-комунальні послуги по утриманню житлового будинку та складових частин об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 23 775, 80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. При цьому враховано правовий висновок Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18) та у постанові від 19.08.2020 року у справі №703/2200/15-ц .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвоката Хоруженко С.Г., посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що оплата послуг з газопостачання, водопостачання, а також електричної енергії здійснюється згідно з показниками засобів обліку відповідно до кількості спожитих послуг. Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 у зазначеному будинку не проживає, не користується вказаними послугами, а тому такі послуги споживаються лише позивачем та оплата ним здійснюється відповідно до поданих ним показників засобів обліку. Також звертає увагу, що тлумачення ст. 390 ЦК України свідчить, що управління, утримання та збереження майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. По своїй суті, надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкту сервітуту тощо) квартири, які споживаються відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває у спільній частковій власності. Посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 20 червня 2018 року по справі №725/3790/16.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу - відхилити, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 1/3 частина житлового будинку та складових частин об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7), а 2/3 частини належить ОСОБА_2 (а.с. 9).

Згідно довідки Книшівської сільської ради від 27.01.2021 року №02-30/39, відповідно до записів в по господарській книзі №1, об`єкт по господарського обліку НОМЕР_1 по Книшівській сільській раді значиться домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 : 2/3 частини домоволодіння значиться за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та 1/3 частини за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На даний час за вищевказаною адресою зареєстрований ОСОБА_2 (а.с. 8).

Згідно розрахунку, наданого позивачем до позову, сум, сплачених за комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідними квитанціями про сплату, ОСОБА_1 сплачено: за воду за період з 05.06.2018 р. по 08.12.2020 року - 776,50 грн., за газ за період з 05.06.2018 р. по 02.02.2021 р. - 6 350,96 грн., за електроенергію за період з 05.06.2018 р. по 02.02.2021 р. - 31 087,10 грн. (а.с. 147 - 149).

Судом першої інстанції встановлено, що сторони є співвласниками домоволодіння в АДРЕСА_1 і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Позивач ОСОБА_1 у період з червня 2018 року по лютень 2021 року сплатив всього 35 664,20 грн. за житлово-комунальні послуги, що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями (а.с. 10 - 94).

Отже, позивач ОСОБА_1 сплатив замість відповідача грошові кошти за надані комунальні послуги, а тому 23 775,80 грн. підлягає стягненню із ОСОБА_2 на користь позивача.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом позову є стягнення з відповідача коштів, сплачених позивачем за житлово-комунальні послуги по утриманню житлового будинку та складових частин об`єкта нерухомого майна, що є об`єктом спільної часткової власності сторін спору.

Відповідно до частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч.4 ст. 544 ЦК України).

Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Згідно ч. 4. ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ухвалюючи судове рішення у справі, суд першої інстанції послався на правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 13.03.2019 року у справі №521/3743/17-ц та у справі №703/2200/15-ц, проте, виходячи з фактичних обставин справи, яка є предметом даного апеляційного перегляду, то вказані правові висновки не можуть бути застосовані при вирішенні спору, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу ОСОБА_1 належить на праві приватної власності 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , а відповідачу ОСОБА_2 - 2/3 його частини. Сторони є рідними братами. Між ними існує спір і вони перебувають у неприязних стосунках, що не заперечується сторонами.

Житловий будинок реально не поділений між співвласниками. Фактично житловим будинком користується лише позивач ОСОБА_1 . Відповідач не має доступу до будинку, ним він не користується, що підтверджується зверненнями відповідача ОСОБА_2 до органів поліції (а.с. 114, 115). Вказане підтверджується і позивачем, який у позові вказав, що він постійно проживає у вказаному домоволодінні та сам утримує його в належному стані, що починаючи з 20.04.2018 року відповідач ОСОБА_2 за вказаною адресою не проживає та не з`являється.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що вказаний позивачем ОСОБА_1 розмір позовних вимог 23 775, 80 грн., як сплачених коштів за житлово - комунальні послуги по утриманню житлового будинку, не розмежований в частині ким, кому та у якому розмірі ці послуги надавалися.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний період становить: оплата за водопостачання з 05.06.2018 р. по 08.12.2020 р. - всього 776,5 грн., оплата за газопостачання з 05.06.2018 р. по 02.02.2021 р. - всього 6 350,96 грн., оплата за енергопостачання - з 05.06.2018 р. по 02.02.2021 р. - всього 31 087,10 грн. (а.с. 147-149).

Як вказує позивач, житловий будинок, у якому мешкала їх мати, облаштований окремими лічильниками води, газу, електроенергії, у ньому встановлений бойлер, кондиціонер. Також зазначає, що за життя матері будинок опалювався пічним газовим опаленням.

Позивач суду вказує, що оскільки послуги з газопостачання є дорогими порівняно з послугами електропостачання, то у зимовий час будинок опалюється не пічним газовим опаленням, а електричним конвектором, який ним встановлено.

Проте, як встановлено колегією суддів, матеріали справи не містять доказів того, що будинок взагалі опалюється в осінньо-зимовий період, що житловий будинок в осінньо-зимовий період опалюється саме електричним конвектором (відсутні будь-які акти тощо), відсутні також докази того, що позивач погодив з відповідачем питання опалення будинку в осінньо-зимовий час саме електричним конвектором.

Позивачем на підтвердження позовних вимог надано квитанції про оплату комунальних послуг за постачання води, газу та електроенергії (а.с. 10-94).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, не звернув увагу на те, що деякі із цих квитанцій є неналежними доказами, а саме на а.с. 14 - міститься квитанція № 161/КЗ від 16.10.2018 р. про сплату ОСОБА_1 30 грн., в якій отримувачем є ГУ по м. Києву та Київській області, на а.с.15 - та сама квитанція.

Крім цього, на а.с. 18, 20, 22, 23, 24, 25,26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34,36,37а містяться квитанції за грудень 2018 р. - лютий 2021 р на ім`я ОСОБА_3 , проте, вказана особа є матір`ю сторін, яка є померлою на вказаний період, тому ці квитанції також є неналежними доказами.

Крім того, беручи до уваги ті обставини, що будинок облаштований окремими лічильниками води, газу та електроенергії, те, що фактично будинком користується лише позивач, відповідач ним не користується і це визнається позивачем, колегія суддів приходить до висновку, що з розміру заявлених позовних вимог підлягають задоволенню лише позовні вимоги, що стосуються періоду здійснення газового опалення будинку у осінньо-зимовий період для підтримки його технічного та санітарного стану, тобто з 15 жовтня 2018 року по 15 квітня 2019 року, з 15 жовтня 2019 року по 15 квітня 2020 року, з 15 жовтня 2020 року по 02 лютого 2021 року (в межах позовних вимог), оскільки відповідач ні водою, ні електроенергією, ні газом для приготування їжі у спірний період не користувався, а позивач провів оплату вказаних комунальних послуг, які були використані ним в особистих потребах.

Згідно матеріалів справи та досліджених колегією суддів оригіналів квитанцій, ОСОБА_1 за вказаний період з 15 жовтня 2018 року по 15 квітня 2019 року, з 15 жовтня 2019 року по 15 квітня 2020 року, з 15 жовтня 2020 року по 02 лютого 2021 року ( в межах позовних вимог) було сплачено за газопостачання 4 711,94 грн., що підтверджується також інформацією ТОВ «Кременчукгаз - постачання» та копіями квитанцій про оплату послуг газопостачання (а.с.162, 47-49, 51, 57-65, 70-73).

У опалювальний період 2018-2021 року, в межах заявлених позовних вимог позивачем ОСОБА_1 здійснено оплату послуг газопостачання:

1.з 15 жовтня 2018р75,68/2=37,84
2.листопад 2018р.69,60
3.грудень 2018р.76,95
4.січень 2019р.59,85
5.лютий 2019р.68,40
6.березень 2019р.59,85
7.по 15 квітня 2019р.85,50/2=42,75
8.з 15 жовтня 2019р131,20/2=65,60
9.листопад 2019р.131,20
10.грудень 2019р.672,30
11.січень 2020р.686,00
12.лютий 2020р.343,00
13.березень 2020р.301,90
14.по 15 квітня 2020р.137,20/2=68,60
15.з 15 жовтня 2020р129,40/2=64,70
16.листопад 2020р.179,70
17.грудень 2020р.70,50
18.січень 2021р.1713,20
Всього:4711,94 грн.

Таким, чином з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню 2/3 частини від вказаного розміру витрат, сплачених за послуги газопостачання, а саме: 4 711,94*2/3= 3 141,29 грн.

Доводи позивача про проведення ним опалення (обігріву) домоволодіння у вказаний період саме електричним конвектором не заслуговують на увагу, оскільки на підтвердження цих обставин ним не надано належних та допустимих доказів суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним при вирішення даного спору застосувати правову позицію Верховного Суду, викладену у справі № 638/5001/17 від 15.04.2021 року, фактичні обставини у якій є аналогічними з обставинами даної справи в частині не проживання іншого співвласника у спірному житлі та за фактом того, що останній не користується комунальними послугами.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1, п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

По справі вбачається, що ОСОБА_1 при подачі позову до суду першої інстанції сплачено судовий збір у розмірі 908 грн.(а.с. 3а). При ухваленні нового рішення про часткове задоволення позову з відповідача ОСОБА_2 підлягав би стягненню на користь позивача ОСОБА_1 сплачений судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог - 119,95 грн.

Відповідачем ОСОБА_2 при подачі апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1362 грн. (а.с. 185, 189). При ухваленні нового рішення про часткове задоволення апеляційної скарги з позивача ОСОБА_1 підлягав би стягненню на користь відповідача ОСОБА_2 сплачений судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог - 1182,08 грн.

Згідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, шляхом проведення взаємозаліку в частині понесених сторонами спору судових витрат у справі, підлягають стягненню з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 у розмірі 1062,13 грн.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.3, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Хоруженка Сергія Григоровича - задовольнити частково.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 27 вересня 2021 року - скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове стягнення коштів із співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , кошти, сплачені за послуги газопостачання по утриманню житлового будинку та складових частин об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 3 141,29 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витратиу розмірі 1062,13 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 січня 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов