Провадження № 22-ц/801/180/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Матківської М. В., Сопруна В. В.,
з участю секретаря судового засідання: Кузьменка Б. І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу Вінницького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Луценко Л. В. в залі суду в місті Вінниці, повний текст якого складено 19 листопада 2021 року.
у цивільній справі № 127/17855/21 за позовом ОСОБА_1 до Вінницького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці Міністерства оборони України, про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вінницького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці Міністерства оборони України, про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позову посилається на те, що з 01.08.1985 по 04.04.1992 проходив службу у Збройних силах та був звільнений у запас у зв`язку із скороченням штату, що підтверджується випискою із послужного списку.
За цих обставин позивач перебував на квартирному обліку військовослужбовців для поліпшення житлових умов спочатку за місцем проходження служби, а потім з огляду на розформування військової частини у м. Вінниці. Однак 25.09.2020 його було знято з квартирного обліку.
Вказані дії позивач вважає незаконними, а тому просить визнати незаконними та скасувати рішення житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом №7 від 25 вересня 2020 року про зняття з обліку для поліпшення житлових умов при ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 , наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30 вересня 2020 року №475 про затвердження цього рішення, а також зобов`язати житлову комісію ІНФОРМАЦІЯ_1 поновити ОСОБА_1 на квартирному обліку з моменту зарахування на квартирний облік.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 листопада 2021 року позов задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано рішення житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом №7 від 25 вересня 2020 року, у частині зняття з обліку для поліпшення житлових умов при ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 .
Скасовано наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30 вересня 2020 року №475 про затвердження рішення житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформленого протоколом №7 від 25 вересня 2020 року, у частині зняття з обліку для поліпшення житлових умов при ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 .
Зобов`язано Вінницький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки поновити ОСОБА_1 на квартирному обліку з 29.01.1993.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову міський суд виходив з того, що при прийнятті рішення житловою комісією не було передбачених законодавством підстав для зняття позивача з квартирного обліку, а тому відповідне рішення, оформлене протоколом №7 від 25 вересня 2020 року, є незаконним та підлягає скасуванню. Як наслідок підлягає скасуванню і наказ військового комісара від 30 вересня 2020 року №475, яким це рішення затверджено. При цьому міським судом зроблено висновок, що помилковість взяття на облік не є підставою для зняття особи з обліку згідно з законом.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач Вінницький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що рішення суду першої інстанції прийняте із порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню.
Скаржник вказує, що передумовою прийняття рішення про зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку було отримання листа від Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці від 25.09.2020, в якому йшлося про недотримання вимог Порядку при прийнятті позивача 08.06.2010 на квартирний облік у Вінницькому обласному військовому комісаріаті. Звертає увагу, що матеріали справи житлової справи, які надійшли до відповідача у 2010 році взагалі не містять протоколу та наказу на підставі, яких позивача вперше зараховано на квартирний облік (тобто мова йде про період проходження служби позивача у Збройних Силах). Крім того, після звільнення з військової служби у позивача була можливість перебувати у двох чергах для поліпшення житлових умов, а саме при міськвиконкомі або при військовому комісаріаті. Згідно з наявними матеріалами справи, які містяться у житловій справі, позивач після свого звільнення перебував безпосередньо на квартирному обліку при міськвиконкомі Вінницької міської ради з 29.01.1993 по 27.04.2009, а не при Вінницькому обласному комісаріаті. Вказана черга має свій облік та свою черговість отримання відповідного житла, тому позивача було зараховано на квартирний облік з 29.01.1993, після його звернення до вказаного органу. Тому дата зарахування позивача Вінницьким обласним комісаріатом у 2010 році на квартирний облік при Вінницькому обласному комісаріаті датою його зарахування при Вінницькому міськвиконкомі з 29.01.1993 є безпідставною, оскільки згідно з статтею 39 Житлового кодексу це різні черги в яких позивач перебував у різні періоди (неодночасні періоди). В свою чергу задоволення вимог позивача щодо поновлення його на квартирному обліку з 29.01.1993 при Вінницькому обласному комісаріаті порушує права інших військовослужбовців, які безперервно перебувають на квартирному обліку при Вінницькому обласному комісаріаті до 2010 року, оскільки до 27.04.2009 позивач перебував на іншому обліку при міськвиконкомі. Отже необґрунтоване зарахування позивача на квартирний облік з 29.01.1993 здійснено унаслідок неправомірних дій службових осіб, які не мали права приймати позивача на квартирний облік саме із цієї дати та без відповідних підтверджуючих документів.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 заперечує проти задоволення апеляційної скарги, оскільки вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив усі обставини по справі, перевірив їх відповідними доказами, що подані сторонами, правильно застосував норми матеріального права та ухвали законне рішення, тож відсутні підстави для його скасування, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Представник третьої особи ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.
Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги. Вважає рішення першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд дійшов до наступних висновків.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що 01 серпня 1985 року через Замостянський РВК м. Вінниці призвано на військову службу ОСОБА_1 згідно із випискою із послужного списку (а.с.7).
04 квітня 1992 року позивача виключено зі складу 308 учбової дорожньої бригади ПДСУ ОВС СНІ (а.с.7).
Згідно із довідкою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Тернопіль від 01 грудня 2016 року №1135, за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 з 24.06.1990 по 04.04.1992 старший лейтенант ОСОБА_1 житловою площею за рахунок Міністерства оборони України не забезпечувався (а.с.10).
При цьому згідно із довідкою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Тернопіль від 20 березня 2003 року №11/2/154 старший лейтенант запасу ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_2 з 14 вересня 1991 року складом сім`ї 2 особи. Проживав у гуртожитку. У списках осіб, які мають право на першочергове, позачергове отримання жилих приміщень не перебував (а.с.11).
У подальшому, а саме у квітні 1992 року військову частину НОМЕР_2 розформовано, на її фонди 15 вересня 1992 року передислоковано військову частину НОМЕР_3 . У 1995 році військовій частині НОМЕР_3 надано нове найменування НОМЕР_4 , а у 2003 році її розформовано (а.с.9).
Рішення про зняття позивача з квартирного обліку Квартирно-експлуатаційним відділом м. Тернопіль у зв`язку із розформуванням військової частини не приймалось, докази протилежного у матеріалах справи відсутні.
Згідно із відміткою у паспорті громадянина України серії НОМЕР_5 , виданого Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області 19 січня 2001 року на ім`я ОСОБА_1 , останній з 22 січня 2001 року зареєстрований у АДРЕСА_1 у гуртожитку (а.с.5-6). Аналогічні відомості викладено у довідці ТОВ «ЖЕО» від 21.01.2020 №43 (а.с.49).
До цього часу, а саме у період з 25.02.1967 по 22.01.2001 позивач був зареєстрований у АДРЕСА_2 , згідно з довідкою ТОВ «ЖЕО» від 04.02.2020 №88 (а.с.48). Доказів проживання позивача в іншому місці, у тому числі за межами міста Вінниця (окрім часу проходження військової служби у Тернопільській області), суду надано не було.
Згідно з довідкою відділу з обліку та розподілу житла Вінницької міської ради №Т-19121-16 від 29.04.2009 військовослужбовець, звільнений в запас, ОСОБА_1 згідно з рішенням міськвиконкому від 29.01.1993 №8 був взятий на квартирний облік при міськвиконкомі в чергу військовослужбовців, звільнених в запас або у відставку, однак знятий з квартирного обліку згідно з поданою ним заявою. Житловою площею не забезпечувався (а.с.50).
Також позивач не використовував житловий чек для приватизації житлового фонду станом на 07.05.2019 згідно з відповідною довідкою АТ «Ощадбанк» (а.с.51).
На день прийняття оскаржуваного рішення позивач житловою площею не був забезпечений, що не заперечувалось відповідачем, а тому в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не потребує доведення.
Крім цього, особову справу позивача №15243 також не було надано для огляду суду у зв`язку із присвоєнням йому грифу таємності.
Разом із тим, на засіданні житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.09.2020 на порядку денному розглянуто документи та прийняття рішення щодо зняття з квартирного обліку при ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 . Усі 5 членів комісії проголосували за зняття, «проти» - 0 (а.с.12). Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №475 від 30.09.2020 затверджено відповідне рішення житлової комісії (а.с.13).
У судовому засіданні було допитано свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , які суду повідомили, що позивача було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням та знято з обліку. Підставою для зняття позивача з квартирного обліку стала виявлена помилка при його поставленні на облік, на яку звернуло їх увагу Міністерство оборони України. В іншій частині надані свідками пояснення не вказували на будь-які факти, очевидцями яких вони були, а стосувались їх власної оцінки правомірності взяття позивача на квартирний облік, що не є предметом доказування у даній справі.
Юридичною підставою для зняття позивача з квартирного обліку, як зазначено в оскаржуваному рішенні, стали вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» (із змінами). Однак посилання на конкретне положення (пункт, підпункт) підзаконного нормативно-правового акту відсутнє (а.с.12-13).
При цьому у відзиві на позов відповідачем зазначено, що причиною зняття позивача з квартирного обліку стала необґрунтованість рішення про зарахування позивача на загальну та позачергову чергу з 29.01.1993, що оформлено протоколом житлової комісії №8 від 08.06.2010. Відповідний протокол суду надано не було, однак сторони не заперечили його зміст у частині фактичного поставлення позивача на облік з 29.01.1993.
За встановлених обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку, що при прийнятті рішення житловою комісією не було передбачених законодавством підстав для зняття позивача з квартирного обліку, а тому відповідне рішення, оформлене протоколом №7 від 25 вересня 2020 року, є незаконним та підлягає скасуванню. Як наслідок підлягає скасуванню і наказ військового комісара від 30 вересня 2020 року №475, яким це рішення затверджено. При цьому помилковість взяття на облік не є підставою для зняття особи з обліку згідно з законом.
Частково задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення права, тобто зобов`язання відповідача поновити ОСОБА_1 на квартирному обліку саме з 29.01.1993, а не з 14.09.1991 (адже фактично на обліку він з 14.09.1991 не стояв).
При цьому, судом взято до уваги те, що позовних вимог про оскарження рішення житлової комісії, оформленого протоколом №8 від 08.06.2010, позивач не заявляв у межах даного спору, а саме в частині необхідності взяття його на облік не з 29.01.1993, а з 14.09.1991. Так само доказів того, що це рішення житлової комісії було б скасоване у судовому порядку, не надано.
Правомірність зарахування ОСОБА_1 житловою комісією на квартирний облік у цілому та у частині дати зарахування у даному випадку судом не оцінюється, адже зазначені обставини не є предметом доказування у цій справі.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

На підставі повного і всебічного дослідження матеріалів справи та надання належної правової оцінки доводам сторін і зібраним у справі доказам, суд дійшов правильного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.

Відповідач в апеляційній скарзі вказує, що позивач після звільнення перебував безпосередньо на квартирному обліку при міськвиконкомі Вінницької міської ради з 29.01.1993, а не при ІНФОРМАЦІЯ_3 , а тому задоволені вимоги позивача про поновлення його на квартирному обліку з цієї дати порушує права інших військовослужбовців.
Проте такі доводи апелянта спростовуються довідкою КЕВ м. Вінниці № 4245 від 05.10.2019 (а. с. 52), згідно якої старший лейтенант ОСОБА_1 дійсно перебував на квартирному обліку у Вінницькому гарнізоні в ОВК у загальній черзі з 29.01.1993 року, та позачерговій черзі 3 29.01.1993 року та поясненнями відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву (а. с. 34-36).
Не спростовують вірні висновки суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що матеріали житлової справи, які надійшли до відповідача у 2010 році не містять протоколу та наказу, на підставі яких позивача вперше було зараховано на квартирний облік (період проходження служби позивача у збройних силах), що згідно пояснень представника відповідача стало підставою зняття з квартирного обліку, оскільки недбале ставлення до службових обов`язків щодо збереження своїх процесуальних документів з боку відповідача за таких обставин не може вважатися фактом неправомірності зарахування позивача на квартирний облік.
Крім того, в апеляційній скарзі відповідач, як на підставу для зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку, посилається на пункт 5 частини другої статті 40 ЖК Української РСР, а саме, подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття позивача на облік.
Проте апеляційний суд відхиляє зазначені доводи, оскільки зазначені в них обставини не були предметом дослідження судом першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який повно і всебічно з`ясував всі обставини справи, надав належну правову оцінку доказам наявним в матеріалах справи, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення суду відповідає вимогам матеріального і процесуального права, інші доводи апеляційної скарги необґрунтовані, а тому відсутні підстави для його скасування.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.
Керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу Вінницького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 20 січня 2022 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: М. В. Матківська

В. В. Сопрун