КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/193/15-ц Головуючий у суді І інстанції Васалатій К.А.
Провадження № 22-ц/824/34/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 7 липня 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У грудні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позову зазначило, що 11 жовтня 2007 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2615/1007/77-002, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 80 000,00 доларів США зі сплатою 13 % річних строком до 11 жовтня 2027 року.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), а також між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договори факторингу, згідно з якими право вимоги за кредитним договором № 2615/1007/77-002, позичальником за яким є відповідач, перейшло до позивача.

Посилаючись на те, що позичальник не виконував належним чином взятих на себе зобов`язань, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість станом на 1 листопада 2014 року у загальному розмірі 1 736 382,26 грн, з яких борг за кредитом - 984 148,38 грн, борг за відсотками - 653 687,59 грн, пеня - 98 546,29 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654,00 грн.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 7 липня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 736 382,26 грн та судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач порушив умови взятого на себе зобов`язання щодо своєчасного погашення суми кредиту та відсотків за його користуванням в порядку і на умовах зазначених в кредитному договорі, у зв`язку з чим позивач, до якого перейшло право грошової вимоги, вправі задовольнити свої вимоги шляхом дострокового стягнення заборгованості.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та прийняти постанову, якою у задоволенні позову відмовити з одночасним стягненням з позивача сплаченого судового збору у розмірі 5 481,00 грн.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що відповідач не був повідомлений належним чином про судовий розгляд даної справи в суді першої інстанції, у зв`язку з цим був позбавлений права на справедливий суд та на вимагання подання позивачем оригіналів письмових доказів. Також відповідач не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні за кредитним договором, за яким право вимоги перейшло від ПАТ «Сведбанк» до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», а відтак саме позивач несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. Відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України банк має довести надання позичальнику грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, проте заяви на видачу готівки встановленої форми, яка є первинним документом, матеріали справи не містять, а наявний лише кредитний договір та додаток № 1 до нього, які не можуть вважатися належними та допустимими доказами безпосереднього отримання відповідачем кредитних коштів. З огляду на зазначене, належних та допустимих доказів, які б свідчили про факт виникнення у відповідача зобов`язань за кредитнимдоговором перед АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого стало ТОВ «Кредитні ініціативи», зокрема, отримання грошових коштів у розмірі 80 000,00 доларів США позивачем не надано, а тому позовні вимоги є необґрунтованими.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Стеценко М.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Як на підставу своїх заперечень зазначив, що відповідач був належним чином повідомлений судовими повістками за зареєстрованою адресою місця проживання (перебування) про судові засідання у справі, його твердження про неотримання повідомлення про зміну кредитора за кредитним договором також не відповідає дійсності та не звільняє від обов`язку сплачувати кошти у рахунок погашення кредиту, а заборгованість він визнав власними діями шляхом погашення частини боргу, відтак суд першої інстанції правомірно ухвалив заочне рішення про стягнення встановленої та доведеної суми заборгованості.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 11 жовтня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 2615/1007/77-002, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 80 000,00 доларів США для здійснення розрахунків за договором купівлі-продажу земельної ділянки зі сплатою 13 % річних за весь час фактичного користування коштами та з кінцевим терміном повернення до 11 жовтня 2027 року включно (а.с. 5-7).

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, відповідно якого ПАТ «Сведбанк» відступило, а ТОВ «ФК «Вектор Плюс» прийняло право вимоги за кредитним договором від 11 жовтня 2007 року№ 2615/1007/77-002, укладеним з ОСОБА_1 (а.с. 17-19).

Того ж дня між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, згідно з умовами якого ТОВ «Кредитні ініціативи» придбало право вимоги заборгованості за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором від 11 жовтня 2007 року№ 2615/1007/77-002(а.с. 25-33).

На підтвердження виконання умов договорів факторингу між ПАТ «Сведбанк», ТОВ «ФК «Вектор Плюс» були складені (підписані) акти прийому-передачі реєстру заборгованостей боржників, персональних даних в електронному вигляді, прийому-передачі інформації згідно з реєстром заборгованості боржників в електронному вигляді (а.с. 20-22). Крім того, між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» складений (підписаний) реєстр заборгованостей боржників та купівельна ціна додаток 1Б, в якому під порядковим № 419 міститься кредитний договір № 2615/1007/77-002, за яким боржником є ОСОБА_1 (а.с. 34-36).

Як свідчать матеріали справи, відповідач прийняті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, обов`язкові платежі в рахунок погашення кредиту та процентів згідно погодженого (підписаного) сторонами Графіку погашення заборгованості, який є додатком № 1 до кредитного договору не вносив (а.с. 8, 9), внаслідок чого станом на 1 листопада 2014 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 134 076,49 доларів США, що за курсом Національного банку України складає 1 736 382,26 грн, у тому числі: борг за кредитом - 75 992,00 доларів США, що становить 984 148,38 грн; борг за відсотками - 50 475,14 доларів США, що становить 653 687,59 грн; пеня - 7 609,35 доларів США, що становить 98 546,29 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості (а. с. 13).

12 грудня 2014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» направило на адреси реєстрації та проживання ОСОБА_1 письмові вимоги про досудове врегулювання спору, в яких повідомляло про відступлення права вимоги за кредитним договором та вимагало дострокового повернення кредиту станом на 1 листопада 2014 року у розмірі 134 076,49 доларів США (а.с. 14-16).

Так, норма статті 512 ЦК України передбачає можливість заміни кредитора у зобов`язанні іншою особою.

Однією з підстав такої заміни є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним.

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Позивач у цій справі є сингулярним правонаступником первісного кредитора за укладеним кредитним договором, відповідно, описані кредитні правовідносини продовжують існувати з попереднім змістом. Відбулася виключно заміна сторони кредитора в існуючому зобов`язанні з попереднім змістом та усіма істотними умовами.

За правилами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто існує презумпція правомірності наведених правочинів, допоки іншого висновку не дійде суд у самостійному провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Колегія суддів виходить з презумпції правомірності та чинності угод факторингу, укладених стосовно кредитного договору з ОСОБА_1 .

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13 липня 2020 року у справі № 756/1539/14-ц (провадження № 61-37762св18) та від 31 серпня 2020 рокуу справі № 314/5993/14 (провадження № 61-4283св18).

Вимога про визнання такого правочину недійсним стороною не пред`являлася, суд такі вимоги не вирішував, ОСОБА_1 не посилався в апеляційній скарзі на обставини нікчемності договору й суд першої інстанції їх не встановлював, а отже, умови договору факторингу підлягають застосуванню під час вирішення цієї справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про перехід прав кредитора від ПАТ «Сведбанк» до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», а надалі до ТОВ «Кредитні ініціативи» за укладеним кредитним договором з ОСОБА_1 .

Посилання апеляційної скарги на те, що відповідач не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні за кредитним договором, а відтак саме позивач несе ризик настання несприятливих для нього наслідків, не заслуговують на увагу, оскільки встановленим є те, що боржник за кредитним договором не сплачував обов`язкові платежі ні новому, ні попередньому кредитору, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість.

У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 вказується, що «боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним».

Крім того, є безпідставні твердження відповідача про неповідомлення його позивачем про перехід до нього права вимоги за кредитним договором, оскільки позивач 12 грудня 2014 року рекомендованими листами надсилав на відомі адреси відповідача вимогу про дострокове повернення кредиту, в якій, зокрема, зазначав про перехід до нього права вимоги за кредитним договором на підставі договорів факторингу від 28 листопада 2012 року.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

За змістом статей 526, 530, 610, 611, 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Умовами кредитного договору від 11 жовтня 2007 року№ 2615/1007/77-002 сторони узгодили право кредитора вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів (пункти 3.8-3.10 кредитного договору).

В пункті 8.1. кредитного договору також передбачено, що за порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або сплати процентів за користування кредитом позивальник сплачує пеню за кожний день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості.

Таким чином, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи», суд першої інстанції на підставі наведених вище положень закону та укладеного правочину дійшов правильного висновку про те, що оскільки ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, то у позивача є право достроково вимагати повернення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом та пені за порушення виконання зобов`язань в судовому порядку.

Доводи відповідача про недоведеність факту отримання ним кредитних коштів, а також про відсутність кредитних правовідносин між сторонами не може вважатись обґрунтованим у розумінні положень статей 6, 627-629, 1054 ЦК України, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, 8 жовтня 2007 року відповідач за власної ініціативи звернувся до банку із заявою-анкетою на отримання кредиту, додавши до неї завірену копію свого паспорту та довідку про присвоєння ідентифікаційного коду, 11 жовтня 2007 року на підставі укладеного з банком кредитного договору № 2615/1007/77-002 він отримав в кредит грошові кошти у розмірі 80 000,00 доларів США на придбання земельної ділянки, яка виступила предметом забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, а у подальшому відповідач частково погашав заборгованість, сплачуючи кошти на рахунок кредитора.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Колегія суддів вважає, що факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором з додатками, розрахунком заборгованості, реєстром заборгованостей боржників, виписками про рух коштів по рахунку тощо.

Виходячи з наведеного, аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неотримання ним кредиту є безпідставними та спростовуються його ж попередніми діями щодо частково виконання зобов`язань за кредитним договором, а тому не можуть належними і достатніми підставами для скасування оскаржуваного судового рішення.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав доведеним факт отримання відповідачем усієї суми кредиту у розмірі 80 000,00 доларів США та визнання ним кредитних зобов`язань з огляду на часткову сплату кредиту. Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що банк на виконання умов вказаного кредитного договору надав ОСОБА_1 грошові кошти в обумовленому розмірі, позивач довів належними та достовірними доказами обставини щодо укладення між сторонами кредитного договору, проте відповідач зобов`язання, передбачені вказаним договором, у повному обсязі не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи».

Посилання апеляційної скарги на постанову Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15 (провадження № 61-517св18) є необґрунтованим, оскільки у справі № 161/16891/15 суди виходили з того, що «позивач у порушення вимог частини першої статті 60 ЦПК України в редакції Кодексу, що діяла на час розгляду справи, не довів належними доказами (первинними документами, оформленими відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність») наявність заборгованості у відповідача перед банком; на вимогу суду банк не надав оригіналів кредитних договорів за 2006 та 2009 рік, оригіналу Генеральної угоди від 9 серпня 2012 року, виписки за картковим рахунком, доказів отримання відповідачем кредиту чи перерахування кредитних коштів на платіжну карту відповідача, тоді як представник відповідача заперечував підписання кредитних договорів з банком та здійснення платежів на виконання їх умов».

На відміну від справи № 161/16891/15, у якій суди дійшли висновку про відсутність доказів отримання відповідачем кредиту, у даній справі суд першої інстанції встановив, що надання кредитних коштів відповідачу підтверджується належними та допустимими доказами по справі, у тому числі поведінкою самого позичальника, який особисто вчиняв дії щодо сплати частини заборгованості та передав в іпотеку нерухоме майно.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Разом з тим колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відповідача не було належним чином повідомлено про розгляд справи в суді першої інстанції, проте оскільки дані порушення процесуальних вимог не призвели до неправильного вирішення справи, а правильне по суті рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, то відповідно до пункту 2 частини другої статті 376 ЦПК України заочне рішення суду скасуванню не підлягає.

Також слід зважити на те, що районним судом вживалися заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи шляхом направлення повісток про виклик до суду (а.с. 58-а, 62, 63, 69, 70), проте за зареєстрованим місцем проживання судових повісток він не отримував, усі три поштові відправлення повернулися з відміткою працівників поштового зв`язку - за закінчення встановленого строку зберігання, а розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з його неявкою у судове засідання.Під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції будь-яких обґрунтованих заперечень проти позову або ж належних доказів, які б спростовували висновки суду щодо стягнення заборгованості за кредитним договоромвідповідач не надав, хоча в силу частин першої та другої статті 614 ЦК України вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення кредитної заборгованості або не доведе іншого розміру заборгованості.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за розгляд справи в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 7 липня 2015 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній