ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 січня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/1127/21

Головуючий у першій інстанції - Кухта В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/36/22

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

із секретарями - Шкарупою Ю.В., Патук А.А.,

учасники справи: позивач - заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області,

відповідачі - Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області та ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 22 жовтня 2021 року (місце ухвалення - м. Чернігів, дата складання повного рішення - 01.11.2021) у справі за позовом заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу, скасування рішень про державну реєстрацію та повернення земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу, скасування рішень про державну реєстрацію та повернення земельної ділянки.

19.07.2021 було подано заяву про залучення до участі у справі правонаступника та зміну предмету спору, якою було уточнено позовні вимоги, змінено позивача з Чернігівської обласної державної адміністрації на Михайло-Коцюбинську селищну раду, як законного розпорядника земель даної категорії.

В обгрунтування позову посилався на те, що в порушення вимог ст. 19 Конституції України, ст. 20, 59, 84, 122 ЗК України видано оспорюваний наказ, яким надано ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку водного фонду для індивідуального садівництва, тому спірна земельна ділянка із кадастровим номером :06:000:6035, яка на даний час належить на праві власності ОСОБА_1 має бути повернена на користь територіальної громади в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради, як законного розпорядника земель даної категорії, в зв`язку з чим слід скасувати рішення про державну реєстрацію цієї земельної ділянки.

Враховуючи викладене, позивач у позові просив:

визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 05.07.2018 № 25-4950/14-18-сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», яким надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,1200 га (кадастровий номер :06:000:6035);

скасувати рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Реуса Р.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 11.10.2018, індексний номер 43456606 та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,1200 га з кадастровим номером :06:000:6035 розташованої на території Мньовської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області за ОСОБА_1 з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1200 га з кадастровим номером :06:000:6035;

усунути перешкоди у здійсненні Михайло-Коцюбинською селищною радою Чернігівського району Чернігівської області права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду площею 0,1200 га з кадастровим номером :06:000:6035 розташованої на території Мньовської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області шляхом її повернення на користь держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради; стягнути з відповідачів на користь Чернігівської обласної прокуратури понесені витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Чернігівського районного суду від 22.10.2021 позов заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 05.07.2018 № 25-4950/14-18-сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», яким надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,1200 га (кадастровий номер :06:000:6035).

Скасовано рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Реуса Р.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 11.10.2018, індексний номер 43456606 та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,1200 га з кадастровим номером :06:000:6035 розташованої на території Мньовської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області за ОСОБА_1 з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1200 га з кадастровим номером :06:000:6035.

Усунуто перешкоди у здійсненні Михайло-Коцюбинською селищною радою Чернігівського району Чернігівської області права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду площею 0,1200 га з кадастровим номером :06:000:6035 розташованої на території Мньовської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області шляхом її повернення на користь держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду обґрунтовано тим, що належними і допустимими доказами підтверджено, що земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:6035 знаходяться в межах прибережної захисної смуги (ПЗС) р. Річище, яка є протокою (рукавом) р. Дніпро і відповідно до вимог Водного кодексу України відносяться до земель водного фонду та повністю накладається на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу річки Річище (лівий рукав річки Дніпро) та належить до водного об`єкту загальнодержавного значення.

За висновком суду, річка Річище є не малою річкою, а протокою (рукавом) річки Дніпро, що грунтується на положеннях ДСТУ 3517-97 "Гідрологія суші. Терміни та визначення основних понять." та картографічних матеріалах, а річка Річище була і продовжує залишатися складовою акваторії Дніпра, який у свою чергу належить до великих річок.

Крім того, судом зазначено, що Порядок ведення державного водного кадастру, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 413 від 08.04.1996 визначає, що Державний водний кадастр складений з метою систематизації даних державного обліку вод та визначення воднх ресурсів, проте не визначає правовий статус водних об`єктів.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Держгеокадастру у Чернігіській області та ОСОБА_1 звернулись з апеляційними скаргами.

В апеляційній скарзі Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області просить скасувати рішення Чернігівського районного суду від 22.10.2021 і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

За доводами апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи і судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на те, що у листі Інституту водних проблем і меліорації НААН України № 228/06 від 30.04.2021 наведено тлумачення понять «протока» та «рукав річки» згідно Гідрологічного словника та ДСТУ 3517-97, в яких не вказано, що відгалуження русла річки (протока, рукав) є складовою акваторії.

На думку заявника, в силу положень Закону України «Про географічні назви» оскільки річка Річище має власну географічну назву, то вона є водним об`єктом, відмінним від об`єкту річки Дніпро і є самою малою річкою.

Заявник зазначає також, що нормами земельного законодавства визначено, що прибережна захисна смуга встановлюється навколо поверхневих водних об`єктів, тому прибережна захисна смуга по берегах річки Річище, як малої річки, має становити 25 м. Зазначене також підтверджується інформацією Державного водного кадастру (у відкритому доступі), проте судом першої інстанції необгрунтовано не взято до уваги та не було враховано, що дані Державного водного кадастру за роділом «Поверхневі води» у частині обліку поверхневих водних об`єктів внесені до наборів відкритих даних відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Заявник не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка, що належить ОСОБА_1 , знаходиться в межах стометрової прибрежної смуги на підставі листа Інституту водних проблем і меліорації від 30.04.2021 та листа Державного науково-виробничого підприємства «Картографія» від 23.09.2020. Та, посилаючись на ст. 88 Водного кодексу України та ст. 60 Земельного кодексу України, зазначає, що з інформації, наданої Інститутом водних проблем і меліорації, а саме супутникового знімку, вбачається, що межі прибережної захисної смуги нанесено на знімок, зроблений не в меженний період, а в період весняної повені, тому з цього знімку неможливо встановити місцезнаходження берегової лінії (урізу), оскільки річка вийшла на заплаву.

Крім того, заявник вважає, що твердження про знаходження спірної земельної ділянки в межах захисної прибережної смуги є необгрунтованими, оскільки згідно інформації Публічної кадастрової карти земельної ділянки місцезнаходження спірної земельної ділянки у безпосередній близкості до водного об`єкта р. Річище встановлено без визначення конкретної відстані від урізу води (в меженний період) до меж земельної ділянки ОСОБА_1 . А в листі Державного науково-виробничого підприємства «Картографія» не вказано в якій спосіб було встановлено таке накладання.

За доводами апеляційної скарги, вказані листи були помилково прийняті до уваги судом першої інстанції як належні докази на підтвердження факту накладання земельної ділянки ОСОБА_1 на землі водного фонду в межах прибережної захисної смуги і не взято до уваги лист Деснянського басейнового управління водних ресурсів від 16.01.2021, у якому зазначено, що проект землеустрою на встановлення прибрежної захисної смуги р. Річище не розроблявся, а тому через відсутність інформації неможливо повідомити про приналежність спірної земельної ділянки до земель водного фонду.

Також в обгрунтування доводів скарги заявник посилається на лист відділу у Чернігівському районі Міжрайонного управління від 29.03.2018, що землі, за рахунок яких планувалось відведення земельної ділянки ОСОБА_2 , є землями сільськогосподарського призначення - землі запасу на території Мньовської сільської ради, за складом угідь - пасовища.

Тому вважає, що наказ Головного управління Держгеокадастру від 05.07.2018 про затвердження проекту землеустрою про відведення земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва ОСОБА_2 є законним і підстави для його скасування відсутні. Крім того, оспорюваний наказ є актом одноразового застосування і вичерпав свою дію шляхом його виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Чернігівського районного суду від 22.10.2021 і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради.

За доводами скарги ОСОБА_1 оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також судом неправильно застосовані норми матеріального права.

Як вказує заявник, при укладенні договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки будь-які відомості про обмеження у використанні земельної ділянки зареєстровано не було та передача земельної ділянки відбулась у встановленому законом порядку в межах повноважень, якими наділено Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області відповідно до ст. 15-1 ЗК України та п. 31 ч. 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 15 від 14.01.2015.

Заявник не погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги та належить до водного об`єкту загальнодержавного значення на підставі листа Інституту водних проблем і меліорації НАН України від 30.04.2021 та вважає, що такий висновок суду спростовується ст. 88 Водного кодексу України та п. 4 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 486 від 08.05.1996.

Також в обгрунтування доводів скарги, заявник посилається на лист Деснянського басейнового управління водних ресурсів, в якому вказано, що управління не може повідомити про приналежність спірної земельної ділянки до земель водного фонду через відсутність інформації, відображеної на будь-яких носіях та те, що паспорт водного об`єкту, проект землеустрою на встановлення прибережної захисної смуги р. Річище не розроблявся та на погодження не надавався.

На переконання заявника, судом не було застосовано Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності на них, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 486 від 08.05.1996.

Крім того, заявник вказує, що при передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення індивідуального садівництва, вказана земельна ділянка не відносилась до земель водного фонду, а відносилась до земель запасу, а тому жодні порушення з боку Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області відсутні, а визнання наказу від 05.07.2018 № 25-4950/14/18 - сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» є незаконним.

Тому заявник наголошує, що спірна земельна ділянка для індивідуального садівництва на момент передачі Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області у власність ОСОБА_2 не перебувала під забороною та не містила будь-яких обмежень у її використанні, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

У відзивах на апеляційні скарги заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури Грюк В. просить залишити без змін рішення Чернігівського районного суду від 22.10.2021, оскільки викладені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновки суду першої інстанції, і є необгрунтованими та безпідставними.

На спростування доводів апеляційної скарги Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області посилається, що матеріалами справи, а саме інформацією Державного науково-виробничого підприємства «Картографія» від 23.09.2020 та положеннями ДСТУ 3517-97 «Гідрологія суші. Терміни та визначення основних понять», доведено факт знаходження спірної земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги р. Річище, яка є протокою (рукавом) р. Дніпро. Вважає, що Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, посилаючись лише на Геопортал «Водні ресурси України» та відсутність у Водному кодексі України понять «протока» та «рукав», наводить припущення, що р. Річище є самостійним водним об`єктом та є малою річкою.

Вказує, що доводи апеляційної скарги про приналежність р. Річище до малих річок спростовується інформацією Деснянського басейнового управління водних ресурсів Державного агентсва водних ресурсів України від 16.01.2021.

Також вважає необгрунтованими та безпідставними доводи скарги про неналежність таких доказів, як інформація Державного науково-виробничого підприємства «Картографія» та Інституту водних проблем і меліорації НААН України з посиланням, що схеми накладення спірної земельної ділянки виконані не у меженний період та зауважує, що вказані схеми накладення спірної земельної ділянки на землі водного фонду виконані на топографічних картах та матеріалах космічної зйомки.

Крім того, посилається на ст. 1, 3, 4, 5 Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність» та Основні положення створення та оновлення топографічних карт масштабів 1:10000, 1:25000, 1:50000, 1:100000, 1:200000, 1:500000, 1:1000000, затверджені наказом Головного управління геодезії, картографії та кадастру України № 156 від 31.12.1999, з яких убачається, що межі, розмір і координати об`єктів водного фонду України відображені з урахуванням меженного періоду безпосередньо на топографо-картографічних матеріалах, які повинні використовуватись при веденні Державного земельного кадастру.

Зазначає, що надана Державним науково-виробничим підприємством «Картографія» схема накладення спірної земельної ділянки на землі водного фонду зроблена на підставі співставлення каталогу координат, які містяться у Державному земельному кадастрі щодо спірних земель із дійсними межами водного об`єкту, відображеними у картографічних матеріалах, які є основою Державного земельного кадастру. Єдине припущення, яке міститься в інформації Інституту водних проблем та меліорації НААН України щодо збільшення розміру прибрежної захисної смуги до 200 м через знаходження частини земельних ділянок під час проходження повені або паводку незатопленими, вказує на їх розташування у підвищеній місцевості.

Тому вважає, що інформація Державного науково-виробничого підприємства «Картографія» та Інституту водних проблем та меліорації НААН України є належними і допуситимими доказами у розумінні ст 76-79 ЦПК України.

На переконання заявника, суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги інформацію Деснянського БУВР про відсутність проекту землеустрою на встановлення прибережної захисної смуги р. Річище, оскільки відсутність цього проекту та невизначення прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватись як відсутність самої прибрежної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадають під нормативно визначену стометрову зону від урізу води.

На спростування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури посилається, що Головне управління Держгеокадатсру у Чернігівській області не мало право розпоряджатись земельною ділянкою, змінюючи її цільове призначення, а перебування земельної ділянки у приватній власності ОСОБА_1 завдає шкоду державним інтересам, оскільки права та інтереси, в т.ч. земельні ділянки, реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок ( ст. 18, 19, п. а ч. 1 ст. 91 ЗК України) та набуваються лише згідно із законом ( ст. 14 Конституції України), що у випадку передачі у власність земельної ділянки водного фонду ОСОБА_1 , не відповідає такому порядку. Також вказує, що відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не підтверджує відсутність прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. В обґрунтування вказаних доводів посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 12.06.2019, та Верховного Суду, викладений у постанові від 12.11.2020 у справі № 487/688/18.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційних скарг та доданих до них матеріали справи, проте відзив на апеляційні скарги від інших учасників справи до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційних скарг, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 28.02.2018 ОСОБА_2 звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області із заявою про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення їй у власність земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва площею 0,12 га на території Мньовської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області.

Наказом Головного управління Держеокадастру у Чернігівській області № 25-21098/14-18-сг від 29.03.2018 надано дозвіл ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва площею 0,12 га на території Мньовської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області (а.с. 78-82 т. 1).

20.06.2018 ОСОБА_2 звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області із заявою, в якій просила затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 0,1200 га за рахунок земель запису для індивідуального садівництва на території Мньовської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області (за межами населеного пункту) та передати земельну ділянку у власність (а.с.29 т. 1).

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області № 25-4950/14-18-сг від 05.07.2018 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального садівництва ОСОБА_2 на території Мньовської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області. Надано у власність гр. ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер: :06:000:6035, для ведення індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Мньовської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області (а.с.28 т. 1).

10.10.2018 між ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв ОСОБА_4 , був укладений договір купівлі-продажу земельної діянки з кадастровим номером :06:000:6035 (а.с. 30-33 т. 1).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.05.2021 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер :06:000:6035, наданої для індивідуального садівництва, розташована на території Мньовської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43456606 від 11.10.2018. Також в зазначеній інформації міститься запис 27055140, за яким ОСОБА_2 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 42073436 від 16.07.2018 належить земельна ділянка площею 0,12 га, кадастровий номер :06:000:6035, наданої для індивідуального садівництва, розташована на території Мньовської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області. Право власності припинено 10.10.2018 16:31:48 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43456606 від 11.10.2018 10:01:52 приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Реус Р.В. (а.с.25-27 т. 1).

Згідно з інформацією Інституту водних проблем і меліорації НААН України від 30.04.2021 № 228/06 земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:6035 знаходиться в межах прибережної захисної смуги (ПЗС) р. Річище, яка є протокою (рукавом) р. Дніпро і відповідно до вимог Водного кодексу України відноситься до земель водного фонду. Ширина прибережної захисної смуги (ПЗС) уздовж р. Річище щонайменше має становити 100 м (а.с.37-41 т. 1).

За матеріалами справи, а саме інформації Державного науково-виробничого підприємства «Картографія» від 23.09.2020 № 1036 спірна земельна ділянка із кадастровим номером :06:000:6035 повністю накладається на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу річки Річище (лівий рукав річки Дніпро) та належить до водного об`єкту загальнодержавного значення (а.с.34-35 т. 1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що належними і допустимими доказами підтверджено, що земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:6035 знаходиться в межах прибережної захисної смуги (ПЗС) р. Річище, яка є протокою (рукавом) р. Дніпро і відповідно до вимог Водного кодексу України відноситься до земель водного фонду та повністю накладається на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу річки Річище (лівий рукав річки Дніпро) та належить до водного об`єкту загальнодержавного значення.

За висновком суду, річка Річище не є малою річкою, а протокою (рукавом) річки Дніпро, якиц грунтується на положеннях ДСТУ 3517-97 "Гідрологія суші. Терміни та визначення основних понять." та картографічних матеріалах, а річка Річище була і продовжує залишатися складовою акваторії Дніпра, який у свою чергу належить до великих річок.

Крім того, судом зазначено, що Порядок ведення державного водного кадастру, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 413 від 08.04.1996 визначає, що Державний водний кадастр складений з метою систематизації даних державного обліку вод та визначення воднх ресурсів, проте не визначає правовий статус водних об`єктів.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не погоджується суд апеляційної інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно із частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

З аналізу наведених норм щодо права власності можна дійти висновку, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За змістом статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Метою розробки документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки є її індивідуалізація (конкретизація). Здійснення такої індивідуалізації, зокрема, дозволяє здійснити формування земельної ділянки.

Правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру визначені ЗУ "Про Державний земельний кадастр" від 07 липня 2011 року N 3613-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до абзацу 2 частини першої статті 1 вказаного Закону Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Згідно зі ст. 2 ЗУ "Про Державний земельний кадастр" Державний земельний кадастр ведеться з метою інформаційного забезпечення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб при: регулюванні земельних відносин; управлінні земельними ресурсами; організації раціонального використання та охорони земель; здійсненні землеустрою; проведенні оцінки землі; формуванні та веденні містобудівного кадастру, кадастрів інших природних ресурсів; справлянні плати за землю.

При цьому перелік відомостей, що включаються до Державного земельного кадастру, наведений у статті 15 ЗУ "Про Державний земельний кадастр".

Так, відповідно до частини другої статті 15 зазначеного Закону відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині другій статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Стаття 16 Закону України "Про Державний земельний кадастр" встановлює, що земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до ч. 6 ст. 16 Закону N 3613-VI, кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 78-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно із частиною десятою статті 78-1 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою:

особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи; власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи; органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності); замовником технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель (у разі внесення до Державного земельного кадастру за результатами проведення інвентаризації земель масиву земель сільськогосподарського призначення відомостей про земельну ділянку, що входить до такого масиву); замовника документації із землеустрою, за якою здійснюється формування земельної ділянки державної, комунальної власності, у випадках, коли розроблення такої документації відбувається без дозволу органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування; власника земельної частки (паю) або його спадкоємця (у разі формування земельної ділянки в порядку виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв); особи, визначені частиною першою статті 118 Земельного кодексу України, у тому числі власника нерухомого майна (будівлі, споруди), розташованої на земельній ділянці, що надається (передається) із земель державної чи комунальної власності, або його спадкоємця.

Відповідно до ч. 10, 11 ст. 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності). У разі скасування державної реєстрації з підстав, зазначених в абзацах третьому і четвертому частини десятої, державний кадастровий реєстратор у десятиденний строк повідомляє про це особу, за заявою якої здійснено державну реєстрацію земельної ділянки, а в разі наявності зареєстрованих речових прав на неї - суб`єктів таких прав.

Отже, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Як вбачається предметом спору у справі, що переглядається, є: визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 05.07.2018 № 25-4950/14-18-сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», яким надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,1200 га (кадастровий номер :06:000:6035);

скасування рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Реуса Р.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 11.10.2018, індексний номер 43456606 та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,1200 га з кадастровим номером :06:000:6035 розташованої на території Мньовської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області за ОСОБА_1 з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1200 га з кадастровим номером :06:000:6035;

усунення перешкод у здійсненні Михайло-Коцюбинською селищною радою Чернігівського району Чернігівської області права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду площею 0,1200 га з кадастровим номером :06:000:6035 розташованої на території Мньовської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області шляхом її повернення на користь держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що видано оспорюваний наказ, яким надано ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку водного фонду для індивідуального садівництва, тому спірна земельна ділянка із кадастровим номером :06:000:6035, яка на даний час належить на праві власності ОСОБА_1 має бути повернена на користь територіальної громади в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради, як законного розпорядника земель даної категорії, в зв`язку з чим слід скасувати рішення про державну реєстрацію цієї земельної ділянки, оскільки земельна ділянка належить до земель водного фонду та не може бути передана у приватну власність.

Отже, позовні вимоги заявлено позивачем, у тому числі, з підстав порушення внесення відомостей про земельну ділянку до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з порушенням норм ЗК України при виділенні земельної ділянки, а саме реалізації свої прав на отримання земельної ділянки ОСОБА_2 для індивідуального садівництва, про що також внесено відомості до Державного земельного кадастру про земельну ділянку, власником якої на момент звернення до суду з цим позовом є ОСОБА_1 .

Судом апеляційної інстанції також враховано, що власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі N 487/10128/14-ц (провадження N 14-473цс18).

Для витребування майна, оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна, державного акта на право власності не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване.

Разом з тим, положеннями частини 1 ст. 4, ст. 12, 13 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Сторонами є особи, які є учасниками спірного правовідношення. Однак, можливі випадки, коли матеріально-правові відносини між сторонами відсутні, зокрема, коли позивач не має права вимоги або відповідач у даній справі не має відповідного обов`язку перед позивачем (неналежність сторони). Суд зобов`язаний розглядати і цей спір, оскільки чинне цивільне процесуальне законодавство не вимагає з`ясування наявності матеріальних правовідносин між сторонами при пред`явленні позову. Лише під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Водночас, залучення співвідповідача або заміна неналежного відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції можливе тільки за клопотанням позивача (стаття 51 ЦПК України).

Отже, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивач - це особа, на захист прав та інтересів якої відкрито провадження у справі. З цього випливає, що позовна заява подається для захисту порушених прав. Позивач першим з`являється у справі, тому він має певні переваги порівняно із стороною, яка захищається (відповідачем). Позивач має можливість вибору: 1) способу порушення справи (самостійно чи через інших осіб); 2) відповідача; 3) часу для пред`явлення позову; 4) підсудності; 5) підстав та предмету позову, а отже, і меж судового розгляду.

Відповідач - це особа, на яку вказує позивач як на порушника своїх прав. Тому саме позивач визначає, до кого пред`явити позов. Якщо позивач помилиться і притягне відповідачем особу, яка його прав не порушила або не повинна відповідати за позовом з інших причин, суд у позові відмовляє.

Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного перегляду справи позивач не вправі змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення, апеляційний суд не може залучати до участі в справі іншого чи додаткового відповідача, зміни у складі учасників процесу можуть мати місце на відповідній стадії процесу лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві, що відповідає приписам ст. 23-24, 43, 49-51, 55 ч. 1, 367, 368 ч. 1 ЦПК України.

Таким чином, по захист своїх порушених прав особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Як убачається з матеріалів справи, заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури пред`явив позов про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про передачу у власність ОСОБА_2 спірної земельної діянки, скасування державної реєстрації земельної ділянки та скасування запису про державну реєстрацію речового права на земельну ділянку з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 на земельну ділянку та повернення спірної земельної ділянки на користь держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради.

В якості відповідача у позові зазначено ОСОБА_1 та Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, також визначено третю особу, якеа не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2 .

Вирішуючи справу по суті, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що предметом спору є, як наказ Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області № 25-4950/14-18-сг від 05.07.2018, яким передано ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,1200 га, кадастровий номер :06:000:6035, так і обставини надання у приватну власність земельну ділянку водного фонду, як визначено у позові, для індивідуального садівництва - ОСОБА_2 , тобто з підстав порушення внесення відомостей про земельну ділянку до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з порушенням норм ЗК України при формуванні земельної ділянки.

Тобто, видання наказу про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою ОСОБА_2 здійснено на підставі інформації, наданої відділом у Чернігівському районі міжрайонного управління у Ріпкінському та Чернігівському районах Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області у листі № 1141/418-18-0.212 від 29.03.2018, з якої вбачається, що земельна ділянка, відносно якої ОСОБА_2 звернулась для отримання її у власність, відноситься до земель державної власності сільськогосподарського призначення - землі запасу (склад угідь - пасовище) та не відноситься до земель історико-культурного призначення, земель природно-заповідного фонду і особливо цінних грунтів; не відведена у власність або користування; не включена до земель, на яких проведено інвентаризацію у 2013 році за кошти державного бюджету; не підлягає продажу на конкурентних засадах (земельних торгах); не включена до державного акту на право колективної власності (а.с. 85 т. 1).

Отже, з вказаного слідує, що заявлені позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, скасування державної реєстрації земельної ділянки та скасування запису про державну реєстрацію речового права на земельну ділянку безпосередньо зачіпають права та інтереси ОСОБА_2 , яка не була залучена до участі в справі в якості співвідповідача.

Залучення ОСОБА_2 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, є можливим тільки у разі коли рішення у справі може вплинути на її права або обов`язки щодо однієї зі сторін правочину, проте предмет спору безпосередньо впливає на права та обов`язки ОСОБА_2 , яка після передачі їй у власність спірної земельної ділянки уклала договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки з ОСОБА_1 .

Статус позивача і статус третьої особи є різними, процесуальні права та обов`язки відповідача відрізняються від процесуальних прав та обов`язків третьої особи.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що суд першої інстанції прийняв рішення про права та обов`язки ОСОБА_2 як первісного власника спірної земельної ділянки, яка не була залучена до участі у справі в якості співвідповідача, що є порушення норм процесуального права, та відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Водночас, вказане порушення не може бути усунуте в апеляційному суді, оскільки сторони мають право на розгляд їх справи в суді першої інстанції. У такому випадку доводиться лише факт наявності у справі цього процесуального порушення, без необхідності доводити його вплив на правильність висновків суду.

Тому доводи апеляційних скарг щодо заявлених вимог не підлягають перевірці за наявності процесуальних порушень, та не впливають на висновок про необхідність відмови у задоволенні позову за відсутності належних відповідачів, спір не міг бути вирішений по суті відповідно до закону незалежно від того, якими фактичними обставинами та правовими нормами він обґрунтовувався.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з з постановленням нового рішення про відмову у позові, що не позбавляє можливості пред`явлення нового позову на загальних підставах із залученням до участі в справі всіх належних відповідачів.

Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових витрат, а саме стягнути з Чернігівської обласної прокуратури на користь Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області у відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 10215,00 грн (а.с. 206 т. 1) та з Чернігівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 у відшкодування сплаченого ним судового збору у розмірі 10215,00 грн (а.с. 22 т. 2) за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області та ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 22 жовтня 2021 року скасувати.

У задоволенні позову заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу, скасування рішень про державну реєстрацію та повернення земельної ділянки - відмовити.

Стягнути з Чернігівської обласної прокуратури (юридична адреса: вул. Князя Чорного, 9, м. Чернігів, ЄДРПОУ - 02910114) на користь Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області (юридична адреса: просп. Миру, 14, м. Чернігів; ЄДРПОУ- 39764881) та ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП - НОМЕР_1 ) судовий збір за апеляційний розгляд справи у розмірі по 10215,00 грн кожному.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 27.01.2022.

Головуючий Судді :