Житомирський апеляційний суд
Справа №288/2026/21 Головуючий у 1-й інст. Рудник М. І.
Категорія 3 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ляшук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 288/2026/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 23 листопада 2021 року, ухваленого під головуванням судді Рудника М.І. у смт Попільня,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом та просила визнати її особистою приватною власністю квартиру номер АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначила, що 15 липня 2006 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказала, що до укладення шлюбу вона зібрала певну суму коштів з метою придбання власного житла, а частину коштів, яких не вистачало для купівлі нерухомості - подарували її батьки.

Зазначила, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , була придбана повністю за її власні кошти. На момент купівлі квартири, між нею та чоловіком (відповідачем ) не було жодних непорозумінь, а тому вона довірила придбання та оформлення житла чоловіку, який право власності на неї оформив на своє ім`я з метою економії часу. Проте, протягом останніх двох років сімейне життя між нею та відповідачем погіршилося. Вказала, що на даний час вони намагаються зберегти шлюб та гідні стосунки. Оскільки квартира придбана під час шлюбу за її особисті кошти, вона не може вважать об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є її особистою власністю, а тому просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі..

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 23 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що під час розгляду справи відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі, а тому підстави для відмови у задоволенні позову відсутні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат Чопівська Л.С. доводи апеляційної скарги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.

Відповідач ОСОБА_2 також доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, наголосив, що не заперечує проти визнання спірної нерухомості об`єктом права особистої приватної власності ОСОБА_1 з метою збереження з нею сім`ї.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 липня 2006 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 /а.с.5/.

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 , НОМЕР_3 /а.с.6, 7/.

12 квітня 2011 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі продажу, за умовами якого Продавець передає у власність покупця належну йому на праві особистої приватної власності двокімнатну квартиру номер АДРЕСА_1 , а Покупець зобов`язується прийняти квартиру і сплатити її вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі. Продаж квартири вчиняється за домовленістю сторін за 18267.00 гривень/а.с.8-9/.

Із Витягу з Державного реєстру правочинів від 12 квітня 2011 року вбачається, що заначений договір зареєстрований в Державному реєстрі правочинів /а.с.10/.

02 травня 2011 року комунальним підприємством «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради прийнято рішення про реєстрацію на підставі договору купівлі продажу від 12 квітня 2011 року права власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 /а.с.11/.

Із Звіту про оцінку майна № PART-1 вбачається, що вартість спірної квартири становить 85300.00 гривень /а.с.12-13/

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_1 з 12 лютого 2004 року по 30 червня 2006 року працювала в ТОВ « Трейд Сервіс Плюс» на посаді генерального директора /а.с.26/.

Звертаючись із позовом до суду, ОСОБА_1 вказала, що вищевказане нерухоме майно, є її особистою власністю, хоча і його було набуто за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто та частину яких подарували її батьки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини, на які посилається Позивач, як на підставу для задоволення її позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах по справі, які доводять наведені нею при зверненні до суду доводи, щодо спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, як необхідної обставини для визнання спірного нерухомого майна її особистою власністю.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Спірні правовідносини регулюються Цивільним Кодексом України та Сімейним Кодексом України.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Як вбачається з матеріалів справи, сторони з 2006 року та по даний час перебувають в зареєстрованому шлюбі. Відповідач на підставі договору купівлі продажу від 12 квітня 2011 року є власником квартири.

Виходячи із наведеного, встановивши, що квартира по АДРЕСА_2 набута сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільного майна подружжя не спростована, а тому спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, з урахуванням відсутності домовленості між сторонами або шлюбного договору щодо спірного майна, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що спірна квартира придбана нею за особисті кошти, отримані нею від її батьків в подарунок, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що саме ці кошти передані за договором купівлі-продажу спірної квартири.

Колегія суддів відхиляє аргумент апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги заяву відповідача про визнання позову.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні».

Встановивши, що визнання ОСОБА_2 позову ОСОБА_1 суперечить встановленим у справі обставинам та вимогам закону, і таке визнання позову може порушити права третіх осіб, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги таке визнання позовних вимог.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи представника позивача адвоката Чопівської Л.С. про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального закону, розглянув справу, не постановивши ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, на правильність ухваленого рішення не впливають та не є підставою для скасування судового рішення відповідно до положень ст. 376 ЦПК України.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 23 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21.01.2021.

Головуючий Судді