ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

19 січня 2022 року

м. Харків

Справа № 635/5822/18

Провадження № 22-ц/818/1128/22

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Тичкової О.Ю., Маміної О.В.

за участю секретаря Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідач: Височанська селищна рада Харківського району Харківської області

треті особи: ОСОБА_2 , Харківська районна державна нотаріальна контора Харківської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Височанської селищної ради Харківського району Харківської області, треті особи: ОСОБА_2 , Харківська районна державна нотаріальна контора Харківської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, з апеляційною скаргою ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 липня 2021 року, постановлене в складі судді Назаренко О.В.,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який в подальшому уточнив та просив визнати за ним право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 1108 кв.м. для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ; здійснити виділ у натурі 1/2 частки із земельної ділянки площею 1 108 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що він є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Після смерті ОСОБА_6 . Першою державною нотаріальною конторою Харківської області було заведено спадкову справу №788/2011 від 30.08.2011 р., а після смерті ОСОБА_7 - 258/2011 від 17.03.2011 р.. Позивач зазначає, що 30 серпня 2011 року він отримав Свідоцтво про право на спадщину №2-1191 та №2-1193 на 16/25 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Під час оформлення Свідоцтва про право на спадщину йому не було відомо про наявність рішення Виконавчого комітету Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області від 09.12.1997 р. №807, яким громадянину ОСОБА_6 було передано у приватну (спільну дольову) власність земельну ділянку площею 1108 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . У травні 2018 року він звернувся до державного нотаріуса Богунової Н.В. із питанням оформлення спадкових прав на земельну ділянку площею 1108 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . 22 травня 2018 року державним нотаріусом Богуновою Н.В. було ухвалено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з тих підстав, що право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 не належить на праві власності ОСОБА_1 , а належить іншим особам, а тому згідно ст. 377 ЦК України право на земельну ділянку перейшло до інших осіб у зв`язку із переходом права власності на житловий будинок. Крім того, вказано, що на даний час земельна ділянка не сформована та не здійснена реєстрація земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Щодо обставин наявності у нього майнових прав на земельну ділянку зазначає, що рішенням виконавчого комітету Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області №807 від 09.12.1997 ОСОБА_6 було передано у приватну (спільну дольову) власність земельну ділянку площею 1108 кв.м. для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Бабаївської селищної ради від 09.02.2016 назву вулиці «Руднєва» Було перейменовано на «Слобідська». Надання земельної ділянки у власність ОСОБА_6 відбувалося на підставі Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р №15-92 в редакції станом на 26.12.1992 рік. Вважає, що з моменту прийняття рішення Бабаївською селищною радою №807 від 09.12.1997 ОСОБА_6 є повноправним власником земельної ділянки. Також позивач вказує, що йому відомо про те, що рішенням виконавчого комітету Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області №807 від 09.12.1997 ОСОБА_2 було передано у приватну (спільну дольову) власність земельну ділянку площею 1108 кв.м. для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Фактичне місце розташування земельної ділянки по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 є тотожним. За таких обставин ОСОБА_2 є співвласником спірної земельної ділянки. Щодо обставин переходу права власності на житловий будинок позивач зазначає, що 28 вересня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було укладено Договір купівлі-продажу частки житлового будинку за яким ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_8 прийняла у власність 16/25 часток житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, 36% якого залишилося після пожежі, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Жодною умовою та жодним пунктом вказаного договору не визначено кадастровий номер земельної ділянки, а також, оскільки за договором перейшло право власності на частину будинку, не вказано про виділення частини земельної ділянки в окрему частину та присвоєння їй окремого кадастрового номер. 11.04.2016 між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було укладено Договір купівлі-продажу частки житлового будинку за яким ОСОБА_8 передала, а ОСОБА_3 прийняв у власність 16/25 часток житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Власником інших 9/25 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на лежить на праві власності ОСОБА_4 . Позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 його брат - ОСОБА_7 . Померлі заповітів не залишили. Позивач вважає, що він є спадкоємцем за законом після померлих батька та брата, є всі підстави для визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 1108 кв.м. для обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . Також позивач зазначив, що в даному випадку виділ його частки земельної ділянки є можливим та допускається згідно із законом й при цьому не порушуватиме право власності третіх осіб на 36% житлового будинку, що залишився після пожежі. За вказаних обставин він звернувся до суду з даним позовом.

18 червня 2020 року представник позивач адвокат Малойван Є.І. надав заяву про залишення частини позовних вимог без розгляду. Відповідно до зазначеної заяви представник позивача просить позовні вимоги в частині здійснення виділу у натурі 1/2 частини із земельної ділянки площею 1108 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 залишити без розгляду; закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 1108 кв.м. для обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині здійснення виділу у натурі 1/2 частини із земельної ділянки площею 1108 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 залишено без розгляду.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що рішенням виконавчого комітету Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області №807 від 09.12.1997 р. ОСОБА_6 було передано у приватну (спільну дольову) власність земельну ділянку площею 1 108 кв.м. для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Надання земельної ділянки у власність ОСОБА_6 відбувалося на підставі Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р №15-92 в редакції станом на 26.12.1992 рік. Вказує, що якщо у громадянина була у користуванні земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва і рішенням місцевої ради така земельна ділянка була передана йому у приватну власність, то з дня прийняття цього рішення радою у такого громадянина вже виникло право власності на земельну ділянку. Наголошує, що станом на 09.12.1997 р. питання набуття права власності було врегульовано Законом України «Про власність» від 07.02.1991 №697-ХІІ та ЦК Української РСР від 18.07.1963 № 1540-VI у відповідних редакціях. Таким чином можна стверджувати, що з моменту прийняття рішення Бабаївською селищною радою №807 від 09.12.1997 р. ОСОБА_6 є повноправними власником земельної ділянки. Зазначає, що згідно п. 7 Перехідних положень ЗК України від 25.10.2001 № 2768-ІІІ (в редакції станом на день його прийняття) громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки, вказує, що така правова позиція Верховного Суду із вказаного питання висловлена у постанові №635/7079/18 від 28.10.2020 р. Звертає увагу суду на те, що при дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності. Вказує, що правочин щодо відчуження позивачем частини житлового будинку є невчиненим в частині земельної ділянки, а тому до третіх осіб жодні майнові права щодо земельної ділянки не перейшли, зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові № 127/10011/18 від 19 травня 2020р.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданим Бабаївською селищною радою Харківського району Харківської області, актовий запис №113.

З наданої Харківською районної державною нотаріальною конторою Харківської області інформації на виконання ухвали суду про витребування доказів вбачається, що після ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживав на час своєї смерті АДРЕСА_1 з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщини після смерті спадкодавця, звернувся син померлого, ОСОБА_1 , який спадщину прийняв фактично, постійно мешкаючи разом зі спадкодавцем на день його смерті. Заяви від інших спадкоємців до держнотконтори не надходили. Свідоцтво про право на спадщину за законом після ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , видано Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 30 серпня 2011 року за реєстром № 2-1191 на 16/25 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд в АДРЕСА_1 на ім`я сина померлого ОСОБА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 28 вересня 2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_8 прийняла у власність 16/25 часток житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, 36% якого залишилося після пожежі, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 , виданим Бабаївською селищною радою Харківського району Харківської області, актовий запис №29.

З наданої Харківською районної державною нотаріальною конторою Харківської області інформації на виконання ухвали суду про витребування доказів вбачається, що після ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , який проживав на час своєї смерті АДРЕСА_1 з заявою про прийняття спадщини на протязі шестимісячного строку з дня смерті спадкодавця звернувся рідний брат померлого ОСОБА_1 . Свідоцтво про право на спадщину законом після ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 було видано Першою державною нотаріальною контора Харківського району Харківської області 30 серпня 2011 року за реєстром № 2-1193 на 16/50 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд в АДРЕСА_1 на ім`я рідного брата гр. ОСОБА_1 . Заяви від інших спадкоємців до держнотконтори не надходили.

Постановою державного нотаріуса Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 22 травня 2018 року ОСОБА_9 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та після померлого ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Із матеріалів справи вбачається, що житловий будинок літ. «А-1» з господарськими спорудами, знаходиться у частковій приватній власності ОСОБА_3 , розмір частки якого становить 16/25, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та ОСОБА_4 , розмір частки якого становить 9/25, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 11 квітня 2016. З наданих суду договорів купівлі-продажу частки житлового будинку від 11.04.2016 посвідчених приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В., реєстровий №425 та №430, вбачається, що земельна ділянка не приватизована згідно даних довідки №698 від 06.04.2016 та №697 від 06.04.2016.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Бабаївської селищної ради «Про передачу в спільну дольову власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 » від 9.12.1997 № 807 ОСОБА_6 передано безкоштовно у спільну дольову власність земельну ділянку площею 1108 м.кв. для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Рішенням Бабаївської селищної ради від 9.12.1997 №807 «Про передачу в спільну дольову власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 » ОСОБА_2 передано безкоштовно в приватну спільну дольову власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Рішенням Бабаївської селищної ради від 09.02.2016 назву вулиці «Руднєва» перейменовано на «Слобідська».

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до ст. 7 ЗК України (в редакції від 18.12.1990 року) користування землею може бути постійним або тимчасовим.

Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації. Замовниками виконання вказаних робіт є відповідні місцеві Ради народних депутатів, підприємства, установи і організації ( ч. 7, 8, 9 ст. 19 ЗК України від 18.12.1990 року).

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЗК України ( в редакції від 18.12.1990 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених ЗК України. Установлено, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акту на право приватної власності на землю.

ЗК України у редакції Закону України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ, який набрав чинності 01 січня 2002 року, у пункті 1 розділу Х «Перехідні положення» визначає, що рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Згідно зі статтею 126 Земельного кодексу України (в редакції на 25.10.2001) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Зазначеною нормою передбачено, що виникнення права власності у особи повинно підтверджуватися державним актом на прав приватної власності.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності відповідних юридичних фактів у їх сукупності, зокрема, ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_6 не замовляв та не отримував технічну документацію на зазначену земельну ділянку, державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку не отримував, тож право власності на земельну ділянку площею 1108 м.кв. для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 , передану йому безкоштовно у спільну дольову власність на підставі рішення Виконавчого комітету Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області від 9.12.1997 № 807, не набув, тому вона не є об`єктом спадкування і не увійшла до спадкової маси, отже відсутні правові підстави для визнання права власності на неї.

ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що надання йому земельної ділянки у власність відбувалося на підставі Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р №15-92 в редакції станом на 26.12.1992 рік та дію ст. 23 ЗК України було зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 р №15-92.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 577/2977/15-ц Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спору потрібно виходити із законності набуття кожною зі сторін права власності на спірну земельну ділянку із застосуванням до спірних правовідносин саме тієї редакції закону, яка була чинною на момент їх набуття.

Пунктами 1-3 Декрету № 15-92 передбачено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

У пункті 3 Декрету № 15-92 зазначено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчувалися відповідною Радою народних депутатів, про що робився запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, пунктом 3 зазначеного Декрету встановлено спеціальне правило набуття права власності на земельні ділянки, передані, зокрема для ведення особистого підсобного господарства в порядку, передбаченому цим нормативно-правовим актом.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92«Про приватизацію земельних ділянок».

Між тим, згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Матеріали справи не містять доказів як встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) так і документа, що посвідчує право власності спадкодавців на спірну земельну ділянку.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів вважає, що висновки суду відповідають обставинам та вимогам закону.

З огляду на те, що позивач не довів належність ОСОБА_6 права власності на спірну земельну ділянку, суд правомірно відмовив у задоволенні позову.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.367-368, 374,375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна

Повний текст постанови виготовлено 28 січня 2022 року.