ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1323/22 Справа № 210/5014/17 Суддя у 1-й інстанції - Ступак С. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 210/5014/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Кислиця І.В.

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 вересня 2021 року, яке постановлено суддею Ступаком С.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст судового рішення складено 28 вересня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 18 березня 2013 року він за письмовим договором позики, без нотаріального посвідчення, у присутності свідків, а саме: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 суму грошових коштів у розмірі 2 100 000 грн. Суму коштів 1 000 000 грн. надав до 30.12.2014 року, а 1 100 000 грн. - до 30.12.2015 року. Того ж дня, 18 березня 2013 року, за нотаріально посвідченим договором позики, позивач передав ОСОБА_2 суму грошових коштів розмірі 1 100 000 грн. на строк до 30.12.2013 року. Відповідач не повернула йому вищевказані позики, ігнорує його вимоги стосовно повернення позики та взагалі уникає спілкування. За умовами договору позики від 18.03.2013 року, строк повернення визначений п. 2, а саме: розрахунок щодо повернення суми позики в 1 000 000 грн. має бути здійсненим не пізніше 30.12.2014 року, щодо повернення суми позики в 1 100 000 грн. має бути здійсненим не пізніше 30.12.2015 року. За умовами нотаріально посвідченого договору позики від 18.03.2013 року, строк повернення визначений п. 2б, а саме: остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійсненим не пізніше 30 грудня 2013 року, повернення грошей на вибір Позичальника може бути здійснено однією сумою, або частково, яка може бути повернена не пізніше вказаної дати

На підставі наведеного вище позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики у розмірі 3 200 000 грн., 3% річних у розмірі 274 586 грн., пеню, з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ, у розмірі 2 348 727,54 грн., інфляційні збитки у розмірі 3 141 953,43 грн. та сплачений судовий збір.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за письмовим Договором позики від 18 березня 2013 року у розмірі 2 100 000 грн., 3% річних у розмірі 147 197 грн., інфляційні збитки у розмірі 1 013 338,83 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 8 000 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог позивача та ухвалення в цій частині нового рішення по справі про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог посилаючись на те, що заборгованість за договорами позики нею була повернута, а тому для стягнення як позики, так і інших нарахувань, відсутні будь-які підстави.

При цьому відповідач зауважує на тому, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази укладення між сторонами рукописного договору позики та відсутня дата укладення такого договору.

Відповідач зауважує на тому, що рукописний договір позики було укладено задля надання позивачу певних гарантій по поверненню коштів за нотаріально посвідченим договором позики в сумі 1 100 000 грн., а не реального отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 2 100 000 грн., тобто договір не був спрямований на настання реальних наслідків, тому він нотаріально і не посвідчувався. Отже, оскільки фактична передача коштів позивачем не відбулась, то рукописний договір є неукладеним, відповідно до ч.2 ст. 640 ЦК України. При цьому суд першої інстанції не надав належної оцінки поясненням свідка ОСОБА_5 , який в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснив, що рукописний договір було укладено замість першого нотаріального посвідченого договору позики і метою домовленості сторін було саме настання певних додаткових гарантій, а не реальне отримання грошових коштів.

Відповідач звертає увагу на те, що в рукописному договорі позики відсутні підписи свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які не були допитані судом першої інстанції та матеріалами справи не містять самої розписки про отримання відповідачем коштів за договором позики, яка мала бути в обов`язковому порядку відповідно до вимог ч.2 ст. 1047 ЦК України та висновків, викладених в Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13 та Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14.

Крім того відповідач зауважує, що претензію позивача від 17.07.2017 року ні вона, ні її родина, не отримували та у суду першої інстанції не було правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_6 , які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за Договором позики від 18 березня 2021 року, який посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко С.О. та зареєстрований в реєстрі за № 190 тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині рішення суду першої інстанції не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 18 березня 2013 року між ОСОБА_1 , з однієї сторони, як позикодавцем, та ОСОБА_2 , з іншої сторони, як позичальником, укладено письмовий Договір позики. Відповідно до п.1 вказаного Договору позики, Позичальник отримав від Позикодавця, а Позикодавець передав у власність Позичальникові гроші в сумі 2 100 000 грн. (два мільйони сто тисяч гривень) (а.с.12)

Відповідно до п.2 Договору позики від 18 березня 2013 року, сторони за цим Договором погодили що договір позики є безпроцентним, розрахунок щодо повернення суми позики в 1 000 000 грн. (один мільйон гривень), має бути здійснено не пізніше 30.12.2014 року, а розрахунок щодо повернення другої половини позики в 1 100 000 грн. (один мільйон сто тисяч гривень) має бути здійснено не пізніше 30.12.2015 року. Виконання зобов`язання за Договором має бути здійснено готівкою в межах м. Кривий Ріг, за місцем проживання позикодавця.

Пунктом 3 Договору зазначено, що Договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин. Позичальник підтверджує позикодавцеві та повідомляє усіх зацікавлених у тому осіб про те, що її чоловік ОСОБА_7 , дав згоду на отримання позики, зазначеної у цьому Договорі грошової суми. Після повернення боргу позикодавцем буде видано позичальнику власноручну розписку про одержання грошей.

Відповідно до пункту 4 Договору, гарантом повернення всіх коштів зазначених в п.2 (а, б, в, г) цього Договору є ОСОБА_8 (а.с.12).

17 липня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з претензією щодо виконання зобов`язань, у якій позивач зазначив, зокрема, що між ним та ОСОБА_2 було укладено ряд договорів позики з отриманням від нього сум, а саме: договір позики на 2 100 000 грн. та договір позики на 1 100 000 гр. Позивач зазначив, що данні договори, з невідомих йому причин ОСОБА_2 не були виконанні, у зв`язку з чим ОСОБА_1 просив ОСОБА_2 протягом 10 днів виконати взяті на себе зобов`язання (а.с.14).

Ухвалюючи рішення в частині задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача боргу за письмовим Договором позики від 18 березня 2013 року у розмірі 2 100 000 грн., 3% річних у розмірі 147 197 грн., інфляційні збитки у розмірі 1 013 338,83 грн., суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір позики, за яким відповідач отримала у борг грошові кошті, зобов`язання за укладеним договором відповідач не виконала, а тому порушене право позивача підлягає захисту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в Постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц, провадження № 14-360цс19, зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Як вбачається із матеріалів справи, Договір позики від 18 березня 2013 року містить необхідні відомості щодо отримання ОСОБА_9 від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 2 100 000 грн. у позику, тобто сам Договір позики підтверджує факт передачі коштів 18 березня 2013 року.

Згідно змісту Договору позики від 18 березня 2013 року, ОСОБА_2 зобов`язалась повернути отримані за Договором позики кошти в сумі 1 000 000 грн. не пізніше 30 грудня 2014 року, а кошти в сумі 1 100 000 грн. не пізніше 30.12.2015 року.

Ст. 526 ЦК України визначає, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а при відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 533 ЦПК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Враховуючи, що кошти за договорам позики відповідачем не повернуті, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 2 100 000 грн. на користь позивача.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині та відмови в задоволенні позовних вимог доводи апеляційної скарги відповідача про те, що вона коштів від позивача в такому розмірі ніколи не отримувала а доказів передачі коштів матеріали справи не містять, оскільки, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Отже, наявність у позивача по справі Договору позики від 18 березня 2013 року, відповідно до якого відповідач отримала від позивача грошові кошти в розмірі 2 100 000 грн. є належним підтвердженням отримання вказаних грошових коштів у позику та доказом передачі ОСОБА_1 коштів в розмірі 2 100 000 грн. ОСОБА_2 .

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині доводи апеляційної скарги про те, що рукописний договір позики було укладено задля надання позивачу певний гарантій по поверненню коштів за нотаріально посвідченим договором позики в сумі 1 100 000 грн., а не реального отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 2 100 000 грн., тобто договір не був спрямований на настання реальних наслідків, тому він нотаріально і не посвідчувався, оскільки Договір позики від 18 березня 2013 року не містить жодних застережень про те, що він укладений задля надання позивачу певний гарантій по поверненню коштів за нотаріально посвідченим договором позики в сумі 1 100 000 грн., а не реального отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 2 100 000 грн.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що фактична передача коштів позивачем не відбулась, тому рукописний договір є неукладеним, відповідно до ч.2 ст. 640 ЦК України, оскільки підписаний відповідачем Договір позики від 18 березня 2013 року містить необхідні відомості щодо отримання ОСОБА_9 від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 2 100 000 грн. у позику, тобто підтверджує факт передачі коштів.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки поясненням свідка ОСОБА_5 , який в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснив, що рукописний договір було укладено замість першого нотаріального посвідченого договору позики і метою домовленості сторін було саме настання певних додаткових гарантій, а не реальне отримання грошових коштів колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки судом першої інстанції було надано належну правову оцінку з урахуванням того, що свідок ОСОБА_5 є чоловіком позичальника.

Крім того, відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині доводи апеляційної скарги про те, що в рукописному договорі позики відсутні підписи свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які не були допитані судом першої інстанції, оскільки сторони не звертались до суду з клопотанням про допит свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у присутності яких було складено вказаний письмовий Договір позики. При цьому відсутність підписів свідків у Договорі позики не свідчить про те, що грошові кошти за таким договором позичальнику не передавались.

Посилання апелянта на те, що матеріалами справи не містять самої розписки про отримання відповідачем коштів за договором позики, яка мала бути в обов`язковому порядку відповідно до вимог ч.2 ст. 1047 ЦК України та висновків, викладених в Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13 та Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки підписаний відповідачем Договір позики від 18 березня 2013 року містить необхідні відомості щодо отримання ОСОБА_9 від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 2 100 000 грн. у позику, тобто в даному випадку сам договір позики підтверджує факт передачі коштів. Вказаний висновок колегії суддів узгоджується і висновками, викладеними в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18.

При цьому той факт, що претензію позивача від 17.07.2017 року ні позивач, ні її родина, не отримували, на який позивач посилається в апеляційній скарзі, не має правового значення для вирішення даного спору.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від суми простроченої заборгованості в розмірі147 197 грн., та суми інфляційних збитків в розмірі 1 013 338,83 грн., суд першої інстанції виходив за наявності правових підстав для стягнення вказаних сум.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

У відповідності до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.18 своєї Постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснив судам, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26)).

У пунктах 45, 46 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року, справа № 340/385/17, провадження № 14-495цс19, зазначено що оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Зобов`язання за Договором позики грошових коштів від 18 березня 2013 року з повернення 1 000 000 грн. до 30.12.2014 року є порушеними з 31 грудня 2014 року.

Зобов`язання за Договором позики грошових коштів від 18 березня 2013 року з повернення 1 100 000 грн. до 30.12.2015 року є порушеними з 31 грудня 2015 року.

Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 зобов`язання не виконала, позивач має право на одержання від позичальника 3% річних від суми позики та інфляційних збитків, які, згідно розрахунку позивача, який перевірений колегією суддів і з яким колегія суддів погоджується, становить 147 197 грн. - 3 % річних від суми позики та 1 013 338,83 грн. - сума інфляційних збитків.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині доводи апеляційної скарги про те, що у суду першої інстанції не було правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат, оскільки право позивача на отримання 3% річних від суми позики та інфляційних збитків передбачено чинним законодавством.

Отже, вирішуючи спір в оскаржуваній відповідачем частині, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 вересня 2021 року в частини задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 січня 2022 року.

Головуючий:

Судді: