Провадження №22-ц/812/277/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 січня 2022 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №484/3834/21 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» на рішення, яке постановив Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Маржиної Тетяни Валеріївни у приміщенні цього суду 02 грудня 2021 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про розірвання договору оренди земельної частки(паю), повернення земельних ділянок та стягнення заборгованості по орендній платі,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2021 р. ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Сотську С.О. звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі ТОВ «Агрофірма Корнацьких») про розірвання договору оренди земельної частки(паю), повернення земельних ділянок та стягнення заборгованості по орендній платі.

Позовна заява мотивована тим, що земельні ділянки з кадастровими номерами :01:000:0923 площею 1,3184 га, :01:000:0924 площею 2,6797 га, які розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, належать позивачу на праві власності. Зазначені земельні ділянки перебувають в користуванні ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на підставі договору оренди земельної частки (паю) від 28 грудня 2009 р., укладеного між ним та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» строком на п`ятдесят років та зареєстрованого 02 березня 2010 р. в Книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам`янобалківській сільській раді за номером 94. Однак, в порушення умов договору відповідач не сплачує орендну плату з 2013 р., яка за період з 2018-2020 років (в межах строку позовної давності) складає 12755 грн. 74 коп. Також в порядку ст. 625 ч.1 ЦК України позивач просить стягнути 3% річних 643 грн. 76 коп. та відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції 4 549 грн. 97 коп., а всього сума заборгованості становить 17 949 грн. 97 коп.

Посилаючись на викладене, а також на те, що систематична несплата відповідачем орендної плати є підставою для розірвання договору оренди земельної частки (паю), позивач просив достроково розірвати договір, повернути йому земельні ділянки в належному агротехнічному стані згідно акту приймання-передачі та стягнути вищевказану суму заборгованості та судові витрати по справі.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позов є безпідставним, а його обґрунтування не відповідає фактичним обставинам справи. Зазначав, що відповідач сплачував орендну плату в більшому розмірі ніж передбачено договором, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми сплачених доходів та утримання податків за 2017-2020 роки. З 2013 по 2020 роки відповідачем нараховано позивачу 29 649 грн. 49 коп., з них податків було сплачено 5 066 грн. 82 коп. Фактично позивачу була виплачена орендна плата в сумі 8 241 грн. 42 коп. Відповідно до договору загальна сума орендної плати складає 8 482 грн. 39 коп. Тобто, до 2020 року орендна плата була виплачена достроково, що законом не забороняється. На його думку, позивачем не було прийнято належне виконання, запропоноване відповідачем, а саме отримання нарахованої орендної плати, хоча йому було відомо про нарахування і терміни виплати. Вважає, що відсутні підстави для припинення права користування землею через систематичну несплату орендної плати.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 грудня 2021 року позовні вимоги задоволені.

Розірвано договір оренди земельної частки (паю), укладений 28 грудня 2009 р. між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких», зареєстрований у Книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам`янобалківській сільській раді за №94 від 02 березня 2010 р.

Зобов`язано ТОВ «Агрофірма Корнацьких» повернути земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровими номерами :01:000:0923 площею 1,3184 га, :01:000:0924 площею 2,6797 га, які розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області власнику ОСОБА_1 , в належному агротехнічному стані відповідно до акту приймання-передачі земельних ділянок.

Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на користь ОСОБА_1 заборгованість по орендній платі за 2018-2020 роки в сумі 12 755 грн. 74 коп., 3 % річних 643 грн. 76 коп., відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції 4 549 грн. 76 грн., а всього 17 949 грн. 74 коп.

Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору 2 724 грн.

Рішення суду мотивовано тим що системний аналіз положень статей 13, 15, 21, 24, 25, 32, 43 Закону України «Про оренду землі», пункту «д» статті 141 ЗК України дає підстави для висновку, що підставою розірвання договору оренди землі є саме систематична (два та більше випадків) несплата орендної плати, передбаченої договором, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє орендодавця можливості отримати орендну плату за користування орендарем земельною ділянкою.

З урахуванням викладеного та правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-1449цс17 від 11 жовтня 2017 року, суд також зазначив, що системний аналіз зазначених положень законодавства з врахуванням врегулювання відносин, пов`язаних з орендою землі, зокрема, положеннями ЦК України, дає підстави для висновку, що при вирішенні питання щодо розірвання договору оренди з підстави, передбаченої пунктом «д» статті 141 ЗК України, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України, згідно якої необхідна наявність істотного порушення стороною договору.

Проаналізувавши наявні у справі докази, зокрема, відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених ОСОБА_1 доходів, суд дійшов висновку, що загальна сума заборгованості по орендній платі за 2018-2020 роки (в межах строку позовної давності) складає 12 55 грн. 74 коп., яка була нарахована позивачу, однак не виплачена.

Оскільки доказів сплати орендної плати за 2018-2020 роки та факту ухилення позивача від отримання такої плати відповідач суду не надав, не погоджував з орендодавцем перенесення терміну виплати орендної плати, відхиливши доводи ТОВ «Агрофірма Корнацьких» щодо сплати орендної плати в більшому розмірі, ніж передбачено договором у 2013-2020 роках, як такі, що не підтверджується належними і допустимими доказами, суд вважав встановленим систематичне (більше двох) порушення ТОВ «Агрофірма Корнацьких» несплати орендної плати, що є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє сторону договору можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що його земельну ділянку використовує інша особа.

За такого суд вважав, що наявні передбачені законом підстави для розірвання договору земельної частки (паю) та повернення земельної ділянки власнику, а також стягнення з орендаря заборгованості по орендній платі за 2018-2020 роки з врахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Агрофірма Корнацьких» вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховані висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 27 листопада 2018 року у справі №912/1385/17, з огляду на те, що надавались докази переплати орендної плати по договору довідка від 30 березня 2021 року №965, відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків) станом на день звернення з позовом, тобто до 2020 року орендна плата була виплачена достроково. Фактична заборгованість за 2020 рік складає 240 грн. 97 коп. позивачем не було прийнято належне виконання, запропоноване відповідачем, оскільки позивачеві відомо строки та порядок отримання орендної плати, що свідчить про те, що мало місце прострочення кредитора.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Сотська С.О. просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги щодо сплати орендної плати у більшому, ніж встановлено договором розмірі, оскільки таке не підтверджено належними доказами. Тому вважає вірним висновок суду про те, що відповідачем протягом 2018-2020 років не виконувались умови договору з виплати орендної плати.

В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися.

Зважаючи на вимоги частини 6 статті 128, частин 1, 2 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи, взявши до уваги також заяви представників позивача та відповідача про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, а також представника відповідача.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Згідно частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду відповідає таким вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 28 грудня 2009 року між ОСОБА_1 (орендодавець) та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» (орендар) укладений договір оренди земельної частки (паю), за яким орендодавець передав орендареві у користування земельну частку (пай) розміром 4,78 умовних кадастрових гектарів в колишньому КСП «Світанок», яка розміщена в межах земельної ділянки, закріпленої кадастровим планом земельних часток (паїв), переданих у користування ТОВ «Агрофірма Корнацьких» строком на 50 років з 01 січня 2010 року до 31 грудня 2059 року, який зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам`янобалківській сільській раді за № 94 від 02 березня 2010 року, що підтверджується копією вказаного договору (а.с. 17).

В подальшому належну позивачеві земельну частку (пай) було виділено в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки, з присвоєнням кадастрових номерів кожній земельній ділянці, і позивач 08 травня 2013 року та 17 травня 2013 року зареєстрував своє право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровими номерами :01:000:0923 площею 1,3184 га та :01:000:0924 площею 2,6797 га, які розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, що підтверджується копіями свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 17 травня 2013 року та 21 травня 2013 року, а також витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 травня 2013 року та від 21 травня 2013 року (а.с. 7-10).

Згідно із пунктом 2.3 укладеного сторонами договору оренди земельної частки (паю) після виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки власнику земельної частки (паю) сторони зобов`язані переукласти договір оренди землі відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений договір оренди земельної частки (паю).

У випадку виділення в натурі (на місцевості) належної орендодавцю земельної частки (паю) цей договір зберігає чинність, та його умови діють протягом усього терміну до переукладання сторонами договору оренди землі відповідно до виданого орендодавцю державного акту на прав власності на землю.

Вказані земельні ділянки після оформлення на них права власності позивачем перебували в користуванні відповідача ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на підставі укладеного 28 грудня 2009 року договору оренди земельної частки (паю).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач, в порушення умов договору оренди з 2013 року не сплачує йому орендну плату.

Відповідно до статей 12, 13 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, що визначено пунктом 1 частини 1 статті 11 ЦК України.

За змістом статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення, майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року № 161- ХІV (далі Закон № 161- ХІV) відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в поряду, передбачених ЗК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі (частина 1 статті 6 Закону № 161- ХІV).

Статтею 93 ЗК України та статей 1 Закону № 161- ХІV визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 13 Закону № 161- ХІV договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно зі статтею 21 Закону № 161- ХІV орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Отже, розмір та умови оплати, указані в договорі, не можуть суперечити чинному на час укладення законодавству.

Відповідно до положень статті 15 Закону № 161- ХІV однією з істотних умов договору є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Розділом 2 укладеного сторонами договору передбачено, що за користування земельною часткою орендар сплачує орендну плату протягом терміну дії договору, але не пізніше як до 26 грудня року, за який здійснюється розрахунок, орендну плату у грошовій формі (в розрахунку на одну земельну частку) у розмірі три відсотки від грошової оцінки земельної частки (паю) в сумі 1211 грн. 77 коп. Орендна плата, враховуючи невиплачену, підлягає індексації на дату її виплати відповідно до рівня інфляції національної валюти України. Форма оплати і розмір платежів можуть щороку погоджуватися між сторонами шляхом внесення змін або доповнень до цього договору. Орендар за погодженням з орендодавцем може перенести термін виплати орендної плати.

В силу положень статей 629, 526, 530 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами і зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 24 Закону № 161- ХІV орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Частиною 1 статті 32 Закону № 161- ХІV передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

У статті 141 ЗК України серед підстав припинення права користування земельною ділянкою, зокрема в пункті «д» частини першої цієї статті передбачено систематичну несплату земельного податку або орендної плати.

Частиною 1 статті 43 Закону України «Про оренду землі» передбачено обов`язок орендаря повернути орендодавцю земельну ділянку у разі припинення договору оренди землі.

За загальним правилом, установленим частиною 1 статті 651 ЦК зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором.

При цьому частина 2 цієї ж статті передбачає, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що при вирішенні питання щодо розірвання договору оренди з підстави, передбаченої пунктом «д» статті 141 ЗК України, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України, згідно якої необхідна наявність істотного порушення стороною договору.

За такого суд правильно дійшов висновку, що з врахуванням підстав позовних вимог щодо розірвання договору оренди, заявлених ОСОБА_1 , їх задоволення можливе за умови доведення систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, що є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє орендодавця можливості отримати орендну плату за користування орендарем земельною ділянкою.

Також суд першої інстанції повно та всебічно, з дотриманням вимог статті 89 ЦПК України дослідивши наявні у справі докази, обґрунтовано вважав, що позовні вимоги є доведеними, оскільки встановив, що орендна плата відповідачем за 2018, 2019 та 2020 роки позивачеві не виплачена.

Так, згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків щодо ОСОБА_1 за 2018 рік ТОВ «Агрофірма Корнацьких» нарахувало орендну плату у розмірі 3 945 грн. 51 коп., з якої виплатила позивачеві 0 грн.; за 2019 рік нарахувало 3 945 грн. 51 коп., виплатило 0 грн.; за 2020 рік нараховувало 4 864 грн. 72 коп., виплатило 0 грн. (а.с. 18-19)

Тому суд вірно вважав, що сума заборгованості з орендної плати за 2018-2020 роки складає 12755 грн. 74 коп., яка нарахована позивачу, однак не виплачена, а тому підлягає стягненню на його користь з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за період прострочки на підставі статті 625 ЦК України.

Доказів сплати орендної плати за 2018-2020 роки відповідач суду не надав. Орендар не погоджував з орендодавцем перенесення терміну виплати орендної плати. Відповідач не надав жодного доказу на підтвердження факту намагання сплатити орендну плату позивачу та факту ухилення позивача від отримання такої плати, тоді як сплата орендної плати є обов`язком відповідача відповідно до умов договору.

Враховуючи, що судом встановлений факт систематичного (більше двох разів поспіль) порушення ТОВ «Агрофірма Корнацьких» несплати орендної плати, що є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє сторону договору можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що його земельну ділянку використовує інша особа, правильним є висновок суду про наявність передбачених законом підстав для стягнення заборгованості із орендної плати за 2018-2020 роки, розірвання договору оренди земельної частки (паю), який укладений 28 грудня 2009 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких», та повернення земельної ділянки власнику.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу.

Доводи ТОВ «Агрофірма Корнацьких» щодо сплати орендної плати в більшому розмірі, ніж передбачено договором у 2013-2020 роках, не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи відсутні докази отримання позивачем орендної плати у будь-якому розмірі у вказаний період часу. Так, у відомостях з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків щодо ОСОБА_1 зазначено про виплату останньому ТОВ «Агрофірма Корнацьких» лише у 2013 році 1504 грн. 16 коп. та у 2015 році - 6737 грн. 26 коп., на підтвердження цього будь-яких платіжних документів ордерів, відомостей, касових чеків відповідачем не надано.

Між тим, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що при розрахунку нарахованої ОСОБА_1 орендної плати слід виходити з відомостей, зазначених у відомостях з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків щодо ОСОБА_1 , а не в договорі оренди, оскільки ці відомості внесені саме відповідачем.

Оскільки судом не встановлено, що ТОВ «Агрофірма Корнацьких» не мала заборгованості з орендної плати перед позивачем, то у суду були відсутні підстави для застосування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 27 листопада 2018 року у справі №912/1385/17, через різні фактичні обставини зазначених справ.

Колегія суддів з урахуванням встановлених по справі обставин також не приймає аргументи апеляційної скарги про відсутність вини відповідача у систематичному порушенні зобов`язань з виплати орендної плати.

В силу частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено і таке не спростовано відповідачем, що останній не виплачував позивачеві орендну плату протягом 2013-2020 років, а тому вважається таким, що прострочив.

Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора (частини 1, 2 ст. 613 ЦК України).

Відповідачем не надано доказів того, що орендодавець ОСОБА_1 відмовлявся від прийняття орендної плати або іншим чином перешкоджав орендарю провести її оплату. Також відсутні докази щодо намагання відповідача провести таку оплату, зокрема внесенням боргу на депозит нотаріуса (стаття 537 ЦК України).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, його в силу положень статті 375 ЦПК України слід залишити без змін.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов ОСОБА_1 задоволений і таке рішення суду першої інстанції залишено без змін, судові витрати у справі покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 367,368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» залишити без задоволення, рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 25 січня 2022 року