ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 603/214/21Головуючий у 1-й інстанції Галіян І.М.
Провадження № 22-ц/817/52/22 Доповідач - Гірський Б.О.
Категорія - 302000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірський Б.О.

суддів - Бершадська Г. В., Хома М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу №603/214/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2021 року, ухвалене суддею Галіяном І.М., повний текст якого складено 13 жовтня 2021 року, в справі за позовом Монастириської міської ради Тернопільської області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2021 року Монастириська міська рада Тернопільської області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 74067 грн. безпідставно збережених коштів орендної плати.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 , як фізична особа, набувши право власності на об`єкт нерухомості - нежитлову будівлю, загальною площею 1032.2 кв.м, розташовану на земельній ділянці комунальної форми власності площею 0,4064 га (4064 кв.м), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , належним чином не оформив та не зареєстрував речові права на цю земельну ділянку, в період з 2018 по 2020 роки не вносив плату за користування нею, внаслідок чого зберіг в себе безпідставно набуте майно - грошові кошти у розмірі орендної плати.

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2021 року позов Монастириської міської ради задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Монастириської міської ради Тернопільської області безпідставно збережені кошти у вигляді орендної плати в сумі 74 067 грн. за землю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Монастириської міської ради Тернопільської області понесені витрати на сплату судового збору в сумі 2270 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на його незаконність, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачем не доведено належними доказами факт користування ним земельною ділянкою площею 4064 м.кв. в період з 2018 р. по 2020 р. та відсутні будь-які акти обстеження земельної ділянки, складені відповідними комісіями за цей період.

Вказує, що позивач здійснив розрахунок нормативно-грошової оцінки земельної ділянки за вказаний період самостійно, виходячи із нормативно-грошової оцінки згідно витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 18.02.2021 р. та у нього відсутній розрахунок завданого збитку, зроблений відділом Держгеокадастру у Монастириському районі, як це передбачено п.п.4 п.3 Положення про комісію для визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам в Монастириському районі, яке було чинне станом на 2018-2020 роки.

Вважає, що для суми збитку необхідно було отримати нормативно-грошову оцінку за кожен рік, за який позивач просить стягнути суми збитку.

Зазначення даних про нормативну грошову оцінку земельної ділянки можливе лише шляхом оформлення витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, а не в будь-який інший спосіб, зокрема, шляхом самостійного розрахунку.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах ВС від 08.08.2019 р. у справі №922/1276/18; від 01.10.2019 р. у справі №922/2082/18; від 06.11.2019 р. у справі №922/3607/18.

У відзиві на апеляційну скаргу Монастириська міська рада зазначає, що факт користування ОСОБА_1 земельною ділянкою підтверджується наявністю нерухомого майна на ній, власником якого він є.

В серпні 2019 року Монастириська міська рада вже зверталась з позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків, в задоволенні якого було відмовлено.

Звертає увагу на те, що предметом позовних вимог у даній справі є стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати, а не збитків, як вказує в апеляційній скарзі відповідач.

Невірним вважає твердження відповідача про те, що міською радою самостійно здійснено розрахунок нормативної грошової оцінки, так як в матеріалах справи міститься витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, сформований державним кадастровим реєстратором Відділу у Монастирському районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області.

Зазначає, що для розрахунку змінюється лише коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки, який з 2017 року є сталим, не змінювався та становить 1,0.

Вважає рішення суду першої інстанції таким, що прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, доводами відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що з 16.01.2008 року ОСОБА_1 , як фізична особа, на праві власності володіє нежитловою будівлею за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованого 21.01.2021 року за №241195559 (а.с.36).

Земельна ділянка площею 0.4064 га, кадастровий номер :02:001:0927, яка використовується для обслуговування вказаної нежитлової будівлі перебуває у комунальній власності, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-021, сформованого 18.02.2021 року (а.с.18).

Дана земельна ділянка є сформованою як об`єкт цивільного права.

Рішенням сесії Монастириської міської ради №612/2 від 27.06.2013 року, згідно заяви фізичної особи ОСОБА_1 , йому надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,41 га з метою надання в оренду терміном на 5 років для обслуговування нежитлової будівлі (хлібзаводу) по АДРЕСА_1 (а.с.16).

Рішенням сесії Монастириської міської ради №973/4 від 12.05.2015 року ОСОБА_1 продовжено термін дії дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки (а.с.17).

На даний час відповідач не оформив та не зареєстрував речове право на відповідну земельну ділянку та договір оренди з Монастириською міською радою не уклав.

З інформації наданої Головним Управлінням ДПС у Тернопільській області №597 від 25.03.2021 року вбачається, що станом на 25.03.2021 року ОСОБА_1 не є платником земельного податку чи орендної плати (а.с.21).

Рішеннями Монастириської міської ради №99 від 16.03.2016 року та №585 від 11.07.2017 року внесено зміни та доповнення до "Положення про встановлення земельного податку", затвердженого рішенням сесії міської ради №1001 від 02.07.2015 року щодо встановлення розміру орендної плати у відсотках від нормативно-грошової оцінки землі та встановлено орендну плату у відсотках від нормативно-грошової оцінки землі для земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості на території м. Монастириська у розмірі 6% на рік (а.с.28-33).

Відповідно до витягу із технічної документації про нормативно-грошову оцінку нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0927, площею 4064 кв.м., становить 411483,94 грн (а.с.34).

25.02.2021 року Монастириською міською радою направлено ОСОБА_1 листа №223/02-20, згідно якого останньому запропоновано в обов`язковому порядку сплатити безпідставно збережені кошти у вигляді орендної плати та укласти з Монастириською міською радою договір оренди вказаної земельної ділянки, однак дану вимогу ОСОБА_1 залишено поза увагою.

Задовольняючи позовні вимоги Монастириської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не уклав договір оренди земельної ділянки, на якій розташоване належне йому нерухоме майно, та не сплачував орендну плату за її користування, тому відповідач фактично збільшив свої доходи, а позивач втратив належне йому майно - орендну плату за користування земельною ділянкою комунальної власності, що підлягає відшкодуванню йому на підставі статей 1212 - 1214 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки судом правильно встановлено фактичні обставини справи, на підставі яких дано належну правову оцінку та зроблено обґрунтовані висновки по суті позовних вимог.

Статтею 206 ЗК України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України у вказаній редакції).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».

Відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.07.2020 року в справі №922/3208/19.

Відповідно до частини 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом положень глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову у даній справі є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщений.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина перша статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України).

Оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними, то відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст. 1212 ЦК України.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі №922/1008/15, від 07.12.2016 у справі №922/1009/15, від 12.04.2017 у справах №922/207/15, №922/5468/14.

Отже, суд першої інстанції, встановивши факт використання відповідачем земельної ділянки без достатніх правових підстав, а також безпідставне збереження відповідачем коштів у розмірі орендної плати за її використання, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин саме приписів статей 1212 - 1214 ЦК України, оскільки для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Відповідно до положень ч.1 ст.79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно ч.ч. 1, 3, 4, 9 ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Статтею 3 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі (ч.1 ст.21 Закону).

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями п. 288.5.1 ст. 288 ПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2018 у справі №920/739/17.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Обов`язковими для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок (Постанови ВП ВС від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц; від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17).

З матеріалів справи вбачається, що розрахунок розміру безпідставно збережених ОСОБА_1 коштів у вигляді орендної плати здійснено Монастириською міською радою на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:001:0927) від 18.02.2021 р. №124, сформованого державним кадастровим реєстратором Відділу у Монастирському районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області.

Відповідно до здійсненого Монастириського міською радою розрахунку сума безпідставно збережених ОСОБА_1 коштів у вигляді орендної плати за використання земельної ділянки за період з 2018 по 2020 роки складає 74 067,00 грн. (411483,94 грн. (нормативно грошова оцінка) х 6% (ставка орендної плати) = 24689 грн х 3 роки).

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного переконання про стягнення з ОСОБА_1 на користь Монастириської міської ради безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати у визначеному позивачем розмірі.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що позивач здійснив розрахунок нормативно-грошової оцінки земельної ділянки самостійно, з порушенням вимог чинного законодавства, яке передбачає зазначення даних про нормативну грошову оцінку земельної ділянки лише шляхом оформлення витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, оскільки спростовується наявним в матеріалах справи витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, сформованим державним кадастровим реєстратором Відділу у Монастирському районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області (а.с.34), який є належним та допустимим доказом.

Інші доводи апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення не спростовують.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам права та обставинам справи; підстави для його скасування в межах вимог, заявлених як у суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі, у апеляційного суду відсутні.

Судові витрати, у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід покласти на ОСОБА_1 в межах сум ним понесених.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді покласти на ОСОБА_1 в межах сум ним понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 січня 2022 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Хома М.В.

Бершадська Г.В.