Номер провадження 22-ц/804/102/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2022 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Канурної ОД., Космачевської Т.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Гуляєва М.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Проніної А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 234/16379/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа Орган опіки та піклування Краматорської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житло-вим приміщення, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Кра-маторського міського суду Донецької області від 02 серпня 2021 року (суддя першої інстанції Су-хоручко Ю.О.),

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа Орган опіки та піклування Кра-маторської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в 1991 році її чоловік ОСОБА_2 отримав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 згідно ордеру № 143 від 31 січня 1991 року.

Вона, її чоловік ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 , онук ОСОБА_5 , коли-шня невістка ОСОБА_6 зареєстровані в цій квартирі та входили до складу сім`ї наймача. Од-нак ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з 2014 року по теперішній час за даною адресою не проживають, про що свідчить акт від 05 листопада 2020 року. Місце їх проживання їй не відомо.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за даною адресою не проживають з 2003 року і по теперішній час, про що також свідчить акт від 05 листопада 2020 року. Де вони зараз проживають їй також невідомо.

Оскільки відповідачі самостійно не виписуються, вона змушена звернутись до суду із позовом про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилаючись на положення ст. 71, 72 ЖК Української РСР, просила визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування зазначеною квартирою.

Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 02 серпня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Про-ніна А.І., в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Краматорського міського суду Донець-кої області від 02 серпня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що факт не проживання без поважних причин відповідачів у спірній квартирі підтверджується актом про не проживання, згід-но якого сусіди по будинку підтвердили відсутність відповідачів і їх фактичне не проживання. Окрім того, на думку скаржника, про неповажність причин не проживання відповідачів вказує те, що колишній чоловік позивачки та два її сина ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вже давно поїхали до Російської Федерації, проживають там постійно, мають житло, отримали громадянство РФ і не бажають повертатися до України, а також не бажають проживати в квартирі та користуватися нею. Онук позивача ОСОБА_5 та колишня невістка ОСОБА_6 після розірвання шлюбу з сином ОСОБА_3 в 2005 році також не проживають в цій квартирі.

Зазначає, що внаслідок реєстрації в квартирі шістьох осіб утворилася заборгованість по ко-мунальним платежам у розмірі 108 549 грн. 86 коп., оскільки послуги нараховуються за кількістю зареєстрованих осіб, а відповідачі жодним чином не беруть участі в утриманні квартири.

Відповідачами та третьою особою письмові відзиви на апеляційну скаргу позивача на час розгляду справи не надані.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не переш-коджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наяв-ними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи по-силаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судове засідання апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 , представник позивача адво-кат ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги, просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , пред-ставник третьої особи Органу опіки та піклування Краматорської міської ради в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені.

Судову повістку-повідомлення про розгляд справи 11 січня 2022 року третьою особою Орга-ном опіки та піклування Краматорської міської ради отримано 28 грудня 2021 року, що підтвер-джується трекінгом поштового відправлення (а.с. 123).

Судова повістка-повідомлення про розгляд справи 11 січня 2022 року, надіслана апеляційним судом на адреси відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , повернута на адресу апеляційного суду з відмітками від 31 грудня 2021 року «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.117 - 121), що у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеля-ційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на за-садах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_9 зареєстрована та мешкає за адресою АДРЕСА_1 . Разом з позивачкою у вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (чоловік), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (син), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (син), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (онук), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (невістка) (а.с.5, 16-20).

Згідно ордеру на житлове приміщення № 143 від 31 січня 1989 року, квартира АДРЕСА_1 надана у користування ОСОБА_2 , в графі «склад сім`ї» зазначені ОСОБА_1 (дружина), ОСОБА_3 (син), ОСОБА_4 (син), на підставі рішення виконкому № 427/1 від 03 жовтня 1990 року (а.с. 4)

З акту від 05 листопада 2020 року № 01-20/279-423, складеного головою комітету мікрорайо-ну № 4 ОСОБА_10 та секретарем Богдановою Н.М. в присутності свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 здійснена перевірка та встановлено, що в квартирі за адресою АДРЕСА_1 громадяни ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (чоловік), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (син), ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (син) не мешкають з 2014 року по теперішній час; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (онук), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не мешкають з 2003 року по теперішній час (а.с. 6).

Звертаючись до суду з позовом та посилаючись на положення ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР, а також на те, що відповідачі з 2003 року та з 2014 року не мешкають у квартирі, а їх реєст-рація перешкоджає їй користуватися майном, просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції врахувавши, що позивачем не доведено факт не проживання відповідачів у квартирі без поважних причин, а також втрати ними інтересу до житла, дійшов висновку про відсутність підстав для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішен-ням суду.

Згідно з ст. 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, корис-туються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору най-му жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідаль-ність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача нале-жать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продов-жують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як най-мач та члени його сім`ї.

Частиною 4 ст. 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із за-йманого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У ч. 3 ст. 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодав-ством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Згідно зі ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановле-ні ст. 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосу-вання практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно із ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створе-но. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у пра-во на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти Укра-їни» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслі-дуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості люди-ни, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, уста-леного та безпечного місця в суспільстві.

Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні докази, які встановлюють на основі достовір-них даних інформацію щодо причин не проживання відповідачів у спірному приміщенні, а сам факт їх непроживання у вказаній квартирі не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про від-мову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, представником позивача до апеляційної скарги було додано копію паспорта громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , копію паспорта громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та витяг з рішення Краматорського міського суду До-нецької області від 21 червня 2005 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_14 та ОСОБА_3 , що, на її думку, підтверджує неповажність причин непроживання сказаних осіб у спірній квартирі понад строки встановлені ст. 71 ЖК Української РСР (а.с. 57-58, 59, 60).

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зок-рема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцін-ці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 13 січня 2021 року у цивільній справі № 264/949/19 тлумачення п. 6 ч. 2 ст. 356, частин 1 - 3 ст. 367 ЦПК України свідчить, що апеля-ційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими дока-зами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість до-казів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведе-них нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстан-ції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

З огляду на це, апеляційний суд зазначає, що представником позивача не обґрунтовано по-важність обставин неподання відповідних доказів до суду першої інстанції, внаслідок яких пози-вач був позбавлений можливості їх надати з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а тому апеляційний суд не бере їх до уваги при ухваленні судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріально-го права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішен-ня. Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача під-лягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задово-лення, а рішення суду без змін, витрати по сплаті судового збору за перегляд справи судом апеля-ційної інстанції відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 02 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касацій-ному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повне судове рішення складено 12 січня 2022 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська