Провадження №22-ц/812/188/22
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року м. Миколаїв

Справа № 486/1997/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради,

про зміну розміру аліментів, стягнення заборгованості по сплаті аліментів та позбавлення батьківських прав

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 , поданою її представником ОСОБА_3

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, ухвалене суддею Савіним О.І., 12 листопада 2021 року в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту рішення не зазначена

у с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів, стягнення заборгованості по сплаті аліментів та позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначав, що з 16 квітня 2010 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 8 серпня 2013 року. Від шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який за рішенням Южноукраїнської міської ради Миколаївської області № 213 від 17 серпня 2016 року проживає з позивачем.

ОСОБА_1 вказував, що ОСОБА_2 не виконує належним чином свої батьківські обов`язки, сином не цікавиться, не бере участі у його утриманні та вихованні, не піклується про його фізичний та духовний розвиток.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 4 листопада 2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 300 грн. щомісяця. Відповідач неналежно виконує рішення суду та має заборгованість по сплаті аліментів. Крім того, зазначав, що розмір стягнутих аліментів не є достатнім для утримання дитини.

Посилаючись на викладене, просив змінити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 . Стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина у твердій грошовій сумі в розмірі 2200 грн. Стягнути з ОСОБА_2 заборгованість по сплаті аліментів в сумі 10570 грн. Позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та розподілити судові витрати.

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги не визнала. Зазначала, що до 17 серпня 2016 року син проживав разом з нею у квартирі бабусі ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Южноукраїнської міської ради Миколаївської області № 213 від 17 серпня 2016 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 з батьком. До 9 листопада 2019 року позивач не чинив перешкод у спілкуванні з сином, але в подальшому почав перешкоджати зустрічам з сином та спілкуванні з ним, у зв`язку з чим вона вимушена була звертатись до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Щодо позовної вимоги про зміну розміру аліментів зазначала, що вона є безпідставною, оскільки вона офіційно не працює, а має лише одноразові роботи з мінімальним доходом. Стосовно заборгованості по сплаті аліментів вказувала, що нею відкрито два рахунки в АТ КБ «Приватбанк», на яких накопичує кошти щодо сплати заборгованості по аліментам.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 12 листопада 2021 року позов задоволено частково. Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині позбавлення батьківських прав та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав.

Вказувала, що судом першої інстанції формально вирішено справу оскільки позивачем не надано відповідних доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків. Судом безпідставно не враховано того, що ОСОБА_1 перешкоджає спілкуванню матері з сином, систематично спричиняв ОСОБА_2 тілесні ушкодження та у той же час зазначав, що він не є батьком ОСОБА_6 . У зв`язку з зазначеним ОСОБА_2 у 2019 році зверталась до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з сином.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначав, що судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення.

У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, просили розглядати справу у їх відсутність , проти задоволення апеляійної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача адвокат Уколов М.І. у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради у судове засідання не з`явився, надав суду заяву з проханням розглядати справу у відсутність представника органу опіки, висновок органу опіки підтримують і просять його врахувати при ухваленні рішення, а у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_7 , перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що з 16 квітня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 8 серпня 2013 року. Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області №213 від 17 серпня 2016 року визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 (а.с. 16).

На підставі рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 4 листопада 2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_6 у розмірі 300 грн. щомісячно, до його повноліття (а.с. 12).

Згідно розрахунку заборгованості складеного державним виконавцем Южноукраїнського міського відділу ДВС № 486 від 26 листопада 2019 року, станом на 1 листопада 2019 року ОСОБА_2 має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 10 570 грн. (а.с. 13).

Відповідно до довідки некомерційного комунального підприємства «ЮУ МЦПМСД» від 21 листопада 2019 року за дитиною ОСОБА_8 доглядають батько та бабуся (мати батька) протягом останніх 6-7 років (а.с.14).

З характеристики, наданої Южноукраїнською загальноосвітньою школою №1, ОСОБА_9 є учнем 3-В класу, вихованням хлопчика займається батько та бабуся ОСОБА_10 , яка постійно цікавиться навчанням ОСОБА_6 , відвідує батьківські збори. Батько телефонує педагогам, цікавиться успіхами сина (а.с. 15,102).

Отже з матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що вихованням та утриманням малолітнього ОСОБА_5 займається батько ОСОБА_1 .

Мати ОСОБА_2 вихованням сина не займається та участі у його житті не бере.

Так, з висновку органу опіки та піклування Южноукраїнської міської Ради №172 від 29 травня 2020 року затвердженого рішенням Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 29 травня 2020 року, вбачається, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті, яке відбулось 22 травня 2020 року за участю обох батьків, ОСОБА_2 повідомила, що дійсно мала проблеми зі вживанням наркотиків та вона пройшла курс лікування, однак будь-яких довідок з цього питання не надала. Також ОСОБА_2 погодилась, що через тривалу наркозалежність втратила зв`язок із сином, однак зазначила, що за сином буде доглядати її мати ОСОБА_3 . У школі хлопчика відвідує бабуся ОСОБА_3 , мати дитини була у школі один раз 1 вересня у першому класі.

На підставі досліджених матеріалів, орган опіки та піклування Южноукраїнської міської Ради вважав за доцільне, враховуючи інтереси малолітньої дитини позбавити ОСОБА_2 батьківських прав (а.с. 55-57).

До того ж, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з 2016 року неодноразово притягувалась до кримінальної відповідальності за скоєння злочинів, передбачених ч. 1 ст. 309 та ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України. Останнім вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 лютого 2021 року ОСОБА_2 визнана винною у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та їй остаточно призначено покарання у вигляді 2 років 1 місяця позбавлення волі.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток( частина друга статті 150 СК України).

Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд виходить з того, що суд на перше місце ставить "якнайкращі інтереси дитини", оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

У справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У справі "Ілля Ляпін проти Росії" (заява № 70879/11) Європейський суд з прав людини зазначив, що, якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд бере до уваги встановлені обставини справи, поведінку матері - відповідачки до і після подання позову про позбавлення її батьківських справ.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 участі у вихованні сина не брала і його життям не цікавилася.

Контакту з матір`ю у дитини немає і відповідачка не вживає заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, не цікавиться її станом здоров`я, не виявляє будь-якої турботи про дитину, не надає матеріальної підтримки.

В апеляційній скарзі представник відповідачки посилалася на те, що позивач не надав належних та допустимих доказів ухилення її від участі у вихованні дитини, що давало б підстави для можливості застосувати до відповідачки такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав. Матеріали справи не містять доказів, на підставі яких можна дійти до беззаперечного висновку про те, що ОСОБА_2 злісно ухиляється від участі у вихованні дитини. Проте представник відповідача не зазначила докази, які спростовують висновки суду.

Посилання представника відповідачки на те, що позивач перешкоджає ОСОБА_2 спілкуватися з дитиною спростовується рішення Южноукраїнського районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2021 року, яким не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 чинить матері перешкоди у спілкуванні з дитиною ОСОБА_8 ( а.с. 223-224).

В матеріалах справи відсутні докази які б свідчили, що відповідачка, знаходячись на волі, вживала заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, цікавилася її станом здоров`я, виявляла будь-яку турботу про дитину, надавала матеріальну підтримку, брала участь у вихованні дитини.

Отже відповідачка не спростувала висновку суду щодо позбавлення її батьківських прав стосовно сина.

За таких обставин лише зазначення представника відповідача в апеляційній скарзі про бажання матері піклуватися про дитину, не спростовує її ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Висновок органу опіки та піклування є одним із доказів, який відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України суд оцінює у взаємному зв`язку з іншими доказами у справі.

Суд першої інстанції надав оцінку висновку органу опіки та піклування від 29 травня 2020 року, у якому зазначено, що на засідання комісії з питань захисту прав дитини, висновки якої орган опіки і піклування взяв до уваги, ОСОБА_2 вихованням сина не займається, не утримує матеріально, не цікавиться життям та здоров`ям дитини.

ОСОБА_2 на засіданні комісії погодилась, що через тривалу свою проблему із наркотичною залежністю втратила зв`язок із сином, при цьому зазначила, що за сином буде доглядати її матір ОСОБА_3 .

Аргументи апеляційної скарги не містять спростування висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Крім того, матеріали справи не містять належного обґрунтування ОСОБА_2 того, що інтереси дитини превалюють над її приватними інтересами.

ОСОБА_2 не довела зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування за нею, не спростувала, що свідомо нехтувала обов`язками матері щодо сина.

Слід зазначити, що суд на перше місце ставить "якнайкращі інтереси дитини", оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення її батьківських прав з урахуванням її поведінки не свідчить про її інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що позбавлення відповідачки батьківських прав здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідачки є пропорційним меті позбавлення її батьківських прав.

З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про зміну розміру аліментів та стягнення заборгованості по аліментам сторонами не оскаржувалось, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не перевірялось.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 12 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

В.В. Коломієць

Повний текст постанови складено 25 січня 2022 року