Справа № 350/924/21
Провадження № 22-ц/4808/232/22
Головуючий у 1 інстанції Бейко А. М.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.,

секретаря Максимів Ю.В.,

з участю: відповідачки ОСОБА_1 , представників сторін:

адвокатів Коцковича Р.М. та Родікова І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Рожнятівського районного суду, ухвалене головуючим суддею Бейком А.М. 15 липня 2021 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11.05.2020 відповідачка позичила у неї гроші в розмірі 51 082 грн, які зобов`язалася повернути у строк до 31.12.2020, що підтверджується розпискою. Однак, ОСОБА_1 борг у вказаний строк на вимогу позивачки не повернула, чим порушила взяті на себе зобов`язання. Посилаючись на зазначені обставини, просила стягнути вказані кошти.

Заочним рішенням Рожнятівського районного суду від 15 липня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 51082 грн боргу та 908 грн судових витрат.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважаючи його незаконним і необґрунтованим, ухваленим при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи. Апелянт вказує, що ОСОБА_2 сама писала розписку, яку дала відповідачці підписати, оскільки сама винна відповідачці кошти та не повертала їй паспорт. Відповідач зазначає, що вона орендувала у позивачки приміщення магазину, і у них виник спір щодо орендної плати. Також вказує, що наявна розписка не містить відомостей про передачу позивачкою грошових коштів із подальшим зобов`язанням повернення, що є обов`язковою умовою для договору позики.

Просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Позивач ОСОБА_2 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляла, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В засіданні апеляційного суду представник позивачки доводи апеляційної скарги заперечив, зважаючи на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив у її задоволенні відмовити. Крім того, надав суду оригінал розписки.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник вимоги апеляційної скарги з наведених у ній мотивів підтримали, просили її задовольнити. Також відповідач додала, що позивач змусила її під тиском написати боргову розписку від 11.05.2020, однак жодних грошових коштів від ОСОБА_2 вона не отримувала. ОСОБА_1 пояснила, що вона орендувала у позивачки приміщення магазину в с. Сваричів. Вказане господарське приміщення було здано в оренду за усною домовленістю сторін. В магазині знаходився товар на загальну суму 51 082 грн, а тому відповідач змусила написати її розписку на вказану суму. І в подальшому, зазначила ОСОБА_1 , вона частину цього товару продала і виручену суму 30 000 грн повернула ОСОБА_2 , потім і повернула решту товару на суму 22 000 грн. ОСОБА_1 пояснила, що з приводу безпідставного вимагання коштів вона змушена була звертатись із

Вислухавши суддю-доповідача, відповідача та її представника, представника позивача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції, враховуючи положення ст.ст. 202, 207, ч.1, 2 ст. 639, ст.1046 та ч.2 т. 1047 ЦК України, виходив з того, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором позики від 11.05.2020 не виконала, чим порушила вказані норми закону та умови договору позики та дійшов до висновку про стягнення з відповідачки боргу в сумі 51082 грн в примусовому порядку.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 11 травня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно якого остання отримала в борг кошти в розмірі 51082 грн та зобов`язувалася їх повернути позивачці до 31.12.2020. Підтвердженням цього договору є письмова розписка за підписом позичальника (а.с. 4). Оригінал розписки долучено представником позивача до матеріалів справи в ході її розгляду.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалась на те, що зазначену в розписці суму боргу відповідачка їй не повернула, хоча зобов`язувалася її повернути до 31.12.2020.

В свою чергу, ОСОБА_1 заявлені вимоги не визнала, заперечивши факт отримання коштів за договором позики. Натомість вказала, що розписку написала позивачка і дала їй підписати. Однак, в засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 свої пояснення змінила, пояснивши, що текст розписки складено нею і підписано теж нею. Однак, вказаної у розписці суми коштів вона не отримувала.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості(стаття 627 ЦК України).

В силу вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частин першої, другої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

За таких обставин колегія суддів вважає, що надана позивачем розписка підтверджує укладення між сторонами договору позики, за яким позикодавцем є ОСОБА_2 , а позичальником ОСОБА_1 . При цьому остання в судовому засіданні апеляційного суду підтвердила, що власноручно написала вказану розписку.

Доводи відповідачки про те, що розписку вона написала під тиском позивачки, колегія суддів не приймає до уваги.

За змістом положень статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судоми у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійснені учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відтак враховуючи, що принцип диспозитивності цивільного судочинства не звільняє учасника справи від обов`язку доказування обставин, на які він посилається у підтвердження обставин, якими обґрунтовані заперечення позову, ОСОБА_1 в силу статті 81 ЦПК України будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності договору позики та передачі на його виконання грошових коштів ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано.

Апелянт зазначила, що вона зверталася до правоохоронних органів з приводу неправомірної поведінки ОСОБА_2 . З довідки про результати розгляду звернення громадянки ОСОБА_1 від 27.10.2021 вбачається, що за результатами перевірки працівниками правоохоронних органами не вдалося спростувати чи підтвердити доводи, викладені в зверненні ОСОБА_1 . Заявниці рекомендовано звернутися до суду для вирішення питання в порядку цивільного судочинства.

Крім того, указаний договір позики, яким визначені всі умови щодо суми позики у судовому порядку не оспорювався, тобто на час розгляду даної цивільної справи був чинним, що не суперечить приписам статті 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину і аналогічному висновку суду першої інстанції щодо спірних відносин.

Колегія суддів також не бере до уваги доводи апелянтки, що наявна розписка не містить відомостей про передачу позивачкою грошових коштів, враховуючи таке.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 06 серпня 2020 року справа №607/13993/17 провадження №61-3569св19, договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постановах: від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс 13; від 02 липня 2014 року № 6-79 цс 14.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, який підтверджує факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов переконання, що рішення місцевого суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Наведені в апеляційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин рішення суду належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа віднесена законом до малозначних, рішення в ній не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків,встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Рожнятівського районного суду від 15 липня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 17 січня 2022 року.