Дата документу 13.01.2022 Справа № 336/8047/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/8047/20 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О.В.
№ 22-ц/807/83/22 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Комунаровець-12» про стягнення заборгованості із заробітної плати, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСББ «Комунаровець-12» про стягнення заборгованості із заробітної плати, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 16.10.2020 р. він був прийнятий на роботу на посаду голови правління об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Комунаровець-12» на підставі наказу (розпорядження) № 2-к від 16.10.2020 р.

01.12.2020 р. наказом (розпорядженням) № 2/12-к «Про припинення трудового договору (контракту)», він був звільнений з посади голови правління об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Комунаровець-12».

Як зазначено в наказі, він був звільнений з посади у зв`язку з припиненням строку повноважень, на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України.

Так як він був обраний на посаду голови правління 16.10.2020 р. з щомісячною заробітною платою 5900 грн., то була нарахована заробітна плата у наступному розмірі: у жовтні 2020 р. 3090,48 грн.; у листопаді 2020 р. 2809,52 грн., всього 5900 грн.

На день звернення до суду позивачу виплачена заробітна плата в розмірі 2261,67 грн., тобто розрахунок з ним здійснено не в повному обсязі.

Крім того, згідно вимог ч.1 ст.41 КЗпП України ОСББ «Комунаровець-12» повинно виплатити йому вихідну допомогу в розмірі не менше, ніж шестимісячний середній заробіток.

Середньоденна заробітна плата на посаді голови правління ОСББ «Комунаровець-12» складає 5900/(11+10) = 280,95 грн., де: 5900 грн. заробітна плата, нарахована за жовтень та листопад 2020 р.; 11 кількість днів знаходження позивача на посаді в жовтні 2020 р.; 10- кількість днів знаходження на посаді в листопаді 2020 р.

З 03.11.2020 р. по 17.11.2020 р. ОСОБА_1 лікувався в КНП «Обласна інфекційна лікарня» .

Таким чином, ОСББ «Комунаровець-12» повинно виплатити йому вихідну допомогу у розмірі: 280,95 грн. х 20 х 6 = 33714 грн.

У зв`язку з тим, що в день звільнення з позивачем не було проведено остаточний розрахунок, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Посилаючись на вищезазначене просив суд, стягнути з відповідача заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 3638,33 грн.; вихідну допомогу в розмірі 33714 грн.; середній заробіток за весь час затримки в розмірі 28656,90 грн., а всього 66009,23 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб ОСББ «Комунаровець-12» зареєстровано 31.05.2016 (а.с.4).

ОСББ «Комунаровець-12» діє відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», чинного законодавства України та Статуту (а.с.21-22).

Відповідно до п.16 розділу 3 Статуту ОСББ «Комунаровець-12» правління зі свого складу обирає голову правління та його заступника. Рішення правління оформлюють протоколом засідання правління із зазначенням результатів голосування кожного із членів правління, засвідченого власноручним підписом.

Згідно п.2 порядку денного протоколу № 1 засідання правління ОСББ «Комунаровець-12» від 10.09.2020 р., ОСОБА_1 обрано головою правління з 10.09.2020 р. (а.с.24).

Відповідно до ч.2 ст.10 ЗУ «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» вищим органом управління об`єднання є загальні збори його співвласників.

Відповідно до ст.10 ЗУ «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», п.3 розділу 3 Статуту ОСББ «Комунаровець-12» до виключної компетенції загальних зборів співвласників відноситься призначення та розмір матеріального та іншого заохочення голови та членів правління.

Наказом № 2-к від 16.10.2020 р. ОСОБА_1 прийнятий на посаду голови правління ОСББ «Комунаровець-12» з 16.10.2020 р. за сумісництвом з окладом 5900 грн. (а.с.9).

Наказом № 2/12-к від 01.12.2020 р. ОСОБА_1 звільнений з посади голови правління ОСББ «Комунаровець-12» з 01.12.2020 р. на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України у зв`язку з припиненням строку повноважень (а.с.7).

Розглядаючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що згідно зі ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Також суд виходив з положень ст. 115 КЗпП України вирішуючи питання щодо правомірності вимог, які стосуються виплати позивачеві заробітної плати.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем оспорювався факт виконання позивачем обов`язків на оплатній основі.

Зокрема, рішенням загальних зборів ОСББ не призначався розмір матеріального або іншого заохочення голови та членів правління.

Також відповідач стверджував, що з позивачем не було укладено трудового договору, він був обраний з складу правління без визначення будь-яких його обов`язків за трудовим договором, але в порушення Статуту позивач сам видав наказ про своє прийняття нібито на роботу.

Жодних рішень про укладення з позивачем трудового договору ОСББ не приймало, а відтак і не визначало розмір заохочення.

Тож відповідачем оспорюється сам факт існування трудового договору з позивачем, а відтак і застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм трудового законодавства.

Аналізуючи предмет та підстави позову, доводи та заперечення сторін, судова колегія враховує наступне.

Спірні правовідносини виникли між позивачем, який перебував на посаді голови правління ОСББ та самим ОСББ, фактично стосуються реалізації особою її корпоративних прав на участь в його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень щодо обрання (призначення), відсторонення, звільнення, чи відкликання членів виконавчого органу ОСББ.

Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання та правовими наслідками відрізняється від звільнення працівник з роботи на підставі положень КЗпП України.

Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

Реалізація учасниками юридичної особи корпоративних прав на участь в її управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення їх повноваженнями на управління юридичною особою або позбавлення таких повноважень на управління юридичною особою.

Хоч такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, однак визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини. У зв`язку із цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності.

Необхідність такого правила зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав право на управління на підставі рішення уповноваженого органу товариства.

Ураховуючи правову природу корпоративних відносин, законодавець надав учасникам товариства можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції неналежно чи на шкоду інтересам товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Отже, зміст положень частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити на свій розсуд повноваження члена виконавчого органу у будь-який час. Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

Позов про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку є похідним від вирішення питань про особливості та умов обіймання позивачем посади голови правління ОСББ.

Висновок про необхідність розгляду зазначеної категорії справ у порядку господарського судочинства узгоджується з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 19 лютого 2020 року у справі № 145/166/18 (провадження № 14-524цс19), від 30 січня 2019 року у справі № 145/1885/15-ц (провадження № 14-613цс18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 501/1571/16-ц (провадження № 14-472цс19), від 19 лютого 2020 року у справі № 145/166 /18 (провадження № 14-524цс19) та Верховним Судом у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 522/495/17 (провадження № 61-36822св18).

Аналогічна правова позиція булла викладена уПостанові Верховного суду від 22 вересня 2021 року в справі № 310/4473/19 (провадження № 61-3112св21).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 124, 125 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад, а також пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, відносин та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, необхідно виходити з визначень, наведених у статті 2 та частині першій статті 3 ГК України, відповідно до яких як господарську діяльність розуміють діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Статтею 20 ГПК України визначено коло справ, які підлягають розгляду в господарському суді, зокрема і справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників житлових та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" від 29 листопада 2001 року № 2866-III.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" об`єднання співвласників багатоквартирного будинку - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

Частиною другою статті 4 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" встановлено, що об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України.

Основна діяльність ОСББ полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання

Отже, зазначений Закон визначає ОСББ як юридичну особу, створену власниками для сприяння використання їх власного майна, управління, утримання і використання неподільного та загального майна.

Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад (частина перша статті 98, частина перша статті 99 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 10 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" органами управління об`єднання є загальні збори співвласників, правління, ревізійна комісія об`єднання. Вищим органом управління об`єднання є загальні збори.

Відповідно до статті 167 ГК України корпоративні відносини - це відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи, має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності, передбачені законом і статутними документами.

Члени кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.

Такий правовий висновок викладений у декількох постановах Великої Палати Верховного Суду, наприклад, від 24 квітня 2019 року у справі № 509/577/18 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 листопада 2019 року у справі № 922/80/18 та інших.

Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад (частина перша статті 98, частина перша статті 99 ЦК України).

Частиною третьою статті 99 ЦК України передбачено, що повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Частиною четвертою статті 13 Конституції України визначено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (тобто розірвання з ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

Реалізація учасниками юридичної особи корпоративних прав на участь в її управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення їх повноваженнями на управління юридичною особою або позбавлення таких повноважень на управління юридичною особою. Хоч такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

У зв`язку із цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такого правила зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Отже, зміст частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити на свій розсуд повноваження члена виконавчого органу у будь-який час.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

Конституційний Суд України у Рішенні від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний фінансово-правовий консалтинг" про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13 травня 2014 року № 1255-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів") зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.

У даній справі відповідачем оспорюється як факт укладення з позивачем трудового договору, так і право позивача на будь-яку винагороду за виконання обов`язків голови правління ОСББ.

Також з цих же підстав осопрюється право позивача на отримання вихідної допомоги, яка передбачена половня КЗпП, який не розповсюджується на дані правовідносини.

Тож спір між сторонами пов`язаний з реалізацією загальними зборами співвласників багатоквартирного будинку права на управління юридичною особою шляхом прийняття компетентним органом рішень звільнення членів виконавчого органу про обрання іншого складу органу управління, визначення умов та розміру винагороди за виконання обов`язків голови ОСББ, а предметом спору є визнання права позивача на отримання грошової винагороди за виконання обов`язків голови ОСББ, визнання неправомірними дій ОСББ щодо невиплати цієї винагороди.

Наявність ознак корпоративності спору сторін у цій справі є підставою для закриття провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України (справа не підлягає розгляд у порядку цивільного судочинства).

Керуючись ст. ст. 255, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16 червня 2021 року по цій справі скасувати.

Провадження в справі закрити.

Роз`яснити позивачеві, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 13 січня 2022 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков