ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/684/21 Головуючий суддя І інстанції МИЦИК С. А.
Провадження № 22-ц/818/1982/22 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: надання послуг
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: -Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

за участю секретаря : Волошиної А.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуКомунального підприємства «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області на ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27 жовтня 2021 року, постановлену у складі головуючого судді Мицик С.А., по цивільній справі № 629/684/21, за позовом Комунального підприємства «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

20 вересня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 29.06.2012 між КП «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір про постачання теплової енергії №79, відповідно до якого здійснювалось постачання теплової енергії до нежитлового приміщення аптеки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . 24.01.2017 проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .

Вказав, що позивач свої зобов`язання за Договором виконав повністю, за період з червня 2013 року по квітень 2018 року поставив відповідачу потрібний обсяг теплової енергії. Відповідачка свої зобов`язання по оплаті спожитої теплової енергії не виконала в повному обсязі, оплату не здійснювала взагалі, внаслідок чого станом на вересень 2018 року заборгованість склала 80919,29 грн. Згідно ст. 629 ЦК України відповідачу за період з 01.06.2013 по 01.09.2018 здійснено індексацію боргу та нараховані 3% річних. В зв`язку з цим просить стягнути з відповідача заборгованість у сумі 115769,12 грн., з якої: сума основного боргу 80919,29 грн., сума інфляційних витрат 29262,55 грн., сума 3% річних 5587,28 грн., та судові витрати в сумі 1762,00 грн.

Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07.02.2019 позовні вимоги КП «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області заборгованість за теплопостачання у розмірі 80919 гривень 29 копійок; три відсотка річних у розмірі 5585 гривень 28 копійок, індекс інфляції в сумі 29262 гривні 55 копійок та судовий збір у розмірі 1762 гривні 00 копійок.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 15.03.2021 заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07.02.2019 - задоволено. Скасовано заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07.02.2019 року у цивільній справі №629/5204/18 за позовом КП «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27 жовтня 2021 року закрито провадження у справі з тих мотивів, що вона підлягає розгляду у порядку господарського, а не цивільного судочиснтва.

В апеляційній скарзі директор Комунального підприємства «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області Малишев С. просить ухвалу суду скасувати і направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду незаконна, необгрунтована, висновки суду, що даний спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства є необгрунтованими, ухвалу постановлено з невірним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, з неправильним визначенням відповідно до встановлених судом обставин правовідносин.

Вказав, що на момент укладання договору про постачання теплової енергії, власником нежитлового приміщення і споживачем виступала відповідач саме як власник нежитлового приміщення фізична особа.

Зазначив, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги, що зобов`язання за укладеним між сторонами договором про постачання теплової енергії із втратою відповідачем статусу фізичної особи-підприємця не припинилися. Здійснення нею підприємницької діяльності у цьому випадку не тягне будь-яких наслідків для виникнення та існування договору про постачання теплової енергії, оскільки такий договір вважається укладеним відповідно до Закону України «Про теплопостачання», Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а тарифи для власників нежитлових приміщень є єдиними, незважаючи на ту обставину, чи такі власники є суб`єктами підприємницької діяльності, що підтверджується відповідними постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг та рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, копії яких надані Позивачем.

Посилається на правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18), якщо стороною спору про надання комунальних послуг є громадянин як фізична особа - власник об`єкта нерухомого майна, який мав статус суб`єкта підприємницької діяльності, але втратив цей статус на будь-якій стадії судового розгляду, то зміна статусу не зумовлює наслідків у вигляді зміни юрисдикції такої справи і відповідно - закриття провадження у ній, оскільки на час відкриття місцевим судом цивільного провадження її розгляд належав до юрисдикції цього суду, оскільки у даному спорі вказана особа виступає як фізична особа - власник нерухомого майна, а не суб`єкт підприємницької діяльності.

Зауважує, що з характеру правовідносин, що виникли між Позивачем та Відповідачем, можна зробити висновок, що постачання теплової енергії (надання комунальних послуг) є підприємницькою діяльністю для особи, яка її здійснює (надає комунальні послуги), разом з тим, споживач теплової енергії (комунальних послуг) не здійснює при її (їх) споживанні підприємницької діяльності, оскільки вони спрямовані на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні тепловою енергією (опаленням) і не залежать від правового статусу споживача. Тобто такі договори не є господарськими у розумінні ГП України.

Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 08 травня 2018 року у справі № 757/45133/15-ц (провадження № 14-114цс18).

Позивач просив стягнути з Відповідача заборгованість за спожиту теплову енергію, вважаючи, що між сторонами існують правовідносини, у яких Відповідач є фізичною особою - власником нежитлового приміщення, до якого подається теплова енергія.

Вказав, що доказів використання Відповідачем зазначеного нежитлового приміщення у підприємницькій діяльності не міститься, також це використання не впливає на правовий статус її як власника вказаного об`єкта нерухомого майна, який набуто нею у власність саме як фізичною особою. У цьому випадку предметом позовних вимог є стягнення з Відповідача заборгованості з оплати спожитої теплової енергії по опаленню належного їй нежитлового приміщення. До того ж постає питання про визначення судом юрисдикції справи не на стадії відкриття провадження по справі - 15.03.2021 року, коли було вирішено питання про скасування заочного рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07.02.2019 року у цивільній справі № 629/5204/18. а вже після розгляду справи по суті. Інформація щодо втрати Відповідачем статусу фізичної особи-підприємця була зазначена в позовній заяві ще на дату її подання - 20.09.2018 року, та не потребувала додаткового доведення та вивчення. Ніщо не заважало суду першої інстанції відмовити у відкритті провадження у справі та не відстрочувати таким чином можливість фактичного стягнення заборгованості на користь Позивача.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження у ст. 367 ЦПК України, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, перевірила законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Ухвала судді суду першої інстанції мотивована тим, що правовідносини між сторонами виникли з договору, який був укладений з відповідачем, яка здійснювала підприємницьку діяльність, а тому за своєю природою він є господарським договором і справа підлягає розгляду в порядку господарського, а не цивільного судочинства, що є передбаченою п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що між КП «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області(далі- енергопостачальна організація) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (споживач) було укладено договір про постачання теплової енергії №79 від 29.06.2012(далі-Договір), відповідно до якого позивач здійснював постачання теплової енергії до нежитлового приміщення відповідача аптеки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6-9).

Відповідно до розрахунку вартості послуг, наданих ФОП ОСОБА_1 -за період з червня 2013 року по вересень 2018 року загальний розмір відпущеної теплової енергії складає 49.657 Гкал на суму 80919,29 грн. (а.с. 13-14).

З розрахунку спожитої теплової енергії вбачається, що ФОП ОСОБА_1 за період з 01.06.2013 року по 01.06.2018 року спожито 49,657 Гкал (а.с.18).

Розрахунок суми заборгованості щомісячних нарахувань відповідає тарифам, встановленим: Постановою Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України № 162 від 30.09.2011 року, рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 26.06.2012 № 450, Постановами Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері комунальних послуг № 419 від 31.12.2013, № 206 від 31.03.2014, № 540 від 16.05.2014, № 688 від 13.06.2014, № 533 від 28.11.2014, № 348 від 27.02.2015, № 1033 від 31.03.2015, №1437 від 30.04.2015 року, № 2690 від 29.10.2015 року, № 54 від 28.01.2016 року, 3782 від 05.05.2016 року, № 1210 від 30.06.2016 року, № 1757 від 29.09.2016 року, № 2126 від 02.02.2016 року, № 2439 від 29.12.2016 року та №151 від 01.02.2017 року, для потреб бюджетних установ, релігійних організацій та інших споживачів (крім населення) КП «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області (а.с. 19-27, 142-151).

Рішенням XLVI сесії № 1265 Лозівської міської ради Харківської області від 23.01.2006 переведено квартиру АДРЕСА_2 , що належить ТОВ «Аптека № 224», у нежиле приміщення. Зобов`язано ТОВ «Аптека № 224»: укласти договори про надання комунальних послуг безпосередньо з відповідними службами; оформити право власності на об`єкт нерухомого майна <-> присвоєно вищезазначеному приміщенню адресу: АДРЕСА_1 нежитлове приміщення АДРЕСА_3 (а.с. 139).

Згідно копії відповіді управління житлово-комунального господарства та будівництва Лозівської міської ради Харківської області від 20.03.2006 вих. № 38 на запит ТОВ «Аптека № 224»(м. Лозова, м-н 2, буд. 30, нежитлове приміщення № 2, кв.71),- звернення про надання дозволу на встановлення автономного опалення в квартирі розглянуто на засіданні комісії, та комісія не заперечує щодо отримання технічних вимог від Лозівської філії «Харківгаз», підприємства теплових мереж про можливість відключення від центрального опалення, житлово-експлуатаційного підприємства, пожежної частини про можливість установки опалювального обладнання, виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства. Документи надати в управління ЖКГБ міської ради для розгляду на засіданні комісії та виконкому, на отримання дозволу щодо виконання проектних і будівельних робіт(а.с.140).

З копії заяви ФОП ОСОБА_1 на адресу КП «Теплові мережі» від 20.07.2009 вбачається, що 01.07.2009 між ТОВ «Аптека № 224» та ФОП ОСОБА_1 укладено договір про переведення боргу ТОВ перед КП «Теплові мережі» в сумі 4524,20 грн. Оскільки ТОВ «Аптека № 224» з 25.07.2008 припинило свою діяльність, а фактичним санатором підприємства, користувачем його майна була та є ФОП ОСОБА_1 , остання просила переоформити договір надання послуг постачання теплової енергії на ФОП ОСОБА_1 (а.с. 141).

Відповідач ОСОБА_1 08.09.2016 зверталась з заявою до КП «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області про відключення від теплової мережі приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (аптека), посилаючись на п.1.3 (умови припинення подачі теплової енергії), п. 10.2 (термін дії договору) Договору про постачання теплової енергії № 79 від 01.07.2009, та у зв`язку із скрутним становищем підприємства, проте листом КП «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області від 19.09.2016 вих. 931 останній було повідомлено, що КП «Теплоенерго» не дає згоди на відключення абонентів та зазначено про необхідність звернутися до «Постійно діючої міжвідомчої комісії з розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення, гарячого водопостачання» (а.с.104-105, 126-127).

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 01.03.2006 здійснено державну реєстрацію підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 ; вид діяльності код КВЕД 86.90 Інша діяльність у сфері охорони здоров`я, <->, код КВЕД 47.73 Роздрібна торгівля фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах(основний); код КВЕД 47.74 Роздрібна торгівля медичними й ортопедичними товарами в спеціалізованих магазинах; <->, <->. 24.01.2017 здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності(а.с. 10-12).

За інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань сайту Міністерства юстиції України ФОП ОСОБА_1 24.01.2017 року припинила підприємницьку діяльність; номер запису 5002320; підстава-власне рішення.

З огляду на це є безпідставними доводи скарги про те, що згаданий договір не використовувався у підприємницькій діяльності сторін, а висновки суду про його господарський характер відповідають матеріалам справи.

Згідно зі статтею 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (зокрема, у пунктах 5, 10, 14 цієї статті).

Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, яка передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України (далі - ГК України) громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України).

Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою(ч.9 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»).

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини дев`ятої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Саме такий правовий висновок щодо юрисдикції спору за позовом суб`єкта господарювання до фізичної особи, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, що виник при виконанні умов укладеного між ними господарського договору зроблений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18, від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18), від 5 червня 2019 року у справі № 904/1083/18 (провадження № 12-249гс18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 127/23144/18 (провадження № 14-460цс19), що мають застосовуватися до даного спору відповідно до ч. 4 ст. 264 ЦПК України.

Отже, у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов`язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою.

Отже, позивач, звертаючись до цивільного суду, помилково визначив належність спору до цивільної юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 205/3802/18; провадження № 61-21262св19.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Спір виник з приводу умов та порядку оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені Договором № 79 від 29.06.2012, укладеним між КП «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області та ФОП ОСОБА_1 , предметом якого є постачання теплової енергії до нежитлового приміщення аптеки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язання, за яким у відповідача з втратою статусу фізичної особи-підприємця не припинилися, тому суд дійшов висновку про належність спору до юрисдикції господарського суду.

Із урахуванням викладеного, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, відносяться до господарської юрисдикції, справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, вирішення вищевказаного спору належить до юрисдикції господарського суду, тобто до юрисдикції Господарського суду Харківської області (юридична адреса: майдан Свободи, 5/1, Харків, Харківська область, 61000).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24 жовтня 2011 року «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» із змінами, у вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України. Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Таким чином, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності.

Враховуючи суб`єктний склад учасників справи, судова колегія вважає, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець, стороною оспорюваного договору він є саме як фізична особа-підприємець.

З`ясовуючи питання юрисдикції, необхідно враховувати не тільки суб`єктний склад, а й правову природу правовідносин, які склалися між сторонами.

У даному випадку КП «Теплоенерго» уклала оспорюваний договір з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , зважаючи на її підприємницьку діяльність та характер правовідносин у цій справі, які безпосередньо пов`язані з виконанням умов договору про постачання теплової енергії, метою якого є надання послуг для здійсненні господарської діяльності, подальше припинення підприємницької діяльності відповідачем у даному випадку юридичного значення не має. Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність розгляду цієї справи в порядку господарського судочинства та про закриття провадження у справі з цих підстав відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Доводи скарги цього висновку не спростували.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо розподілу судових витрат за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 141 ЦПК України не вирішується.

Керуючись ст.259, п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Теплоенерго» Лозівської міської ради Харківської області залишити без задоволення.

Ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 17 січня 2022 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

А.В.Котелевець.