ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 597/552/21Головуючий у 1-й інстанції Дудяк С.В.
Провадження № 22-ц/817/33/22 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Костів О. З.,

за участі секретаря Стецюк М.А.

та сторін апелянта ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 597/522/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2021 року, ухваленого суддею Дудяк С.В., повний текст рішення виготовлено 12 жовтня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Заліщицької державної нотаріальної контори, Товстенської селищної ради Чортківського району Тернопільської області, ОСОБА_2 про скасування свідоцтва про право на спадщину та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

В С Т А Н О В И В:

у квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Заліщицької державної нотаріальної контори, Товстенської селищної ради Чортківського району Тернопільської області, ОСОБА_2 про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом видане на ім`я ОСОБА_2 від 06.08.1996 року, яке зареєстроване в реєстрі за № 64 та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , спадщину після смерті якого прийняв його син ОСОБА_2 який є його рідним братом, на підставі заповіту, складеного спадкодавцем 06.08.1996 року. Проте про існування вказаного заповіту йому не було відомо, брат свідомо при оформленні спадкового майна не вказав про наявність інших спадкоємців після смерті батька, нотаріус також не виконала свого обов`язку, щодо встановлення кола спадкоємців, та їх повідомлення про факт відкриття спадщини, чим допустили недобросовісну поведінку, що є підставою для задоволення його позовних вимог, скасування свідоцтва про право на спадщину та визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Заліщицької державної нотаріальної контори, Товстенської селищної ради Чортківського району Тернопільської області, ОСОБА_2 про скасування свідоцтва про право на спадщину та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 в дохід держави 1816 гривень судового збору на розрахунковий рахунок UA0019759 ГУК у Тернопільській області/20030101, код отримувача 37977599, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету 22030101.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2021 року та винести нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що при оформленні спадкової справи братом ОСОБА_2 після смерті батька як у селищній раді так і в нотаріуса було скрито про існування інших спадкоємців.

Відповідно до ст. 5 Закону України Про нотаріат нотаріус зобов`язаний сприяти фізичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права та обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду.

Про оформлення спадкової справи братом йому стало відомо лише в серпні 2013 року. Звернувшись до Заліщицької державної нотаріальної контори йому було роз`яснено, що спадкова справа оформлена на основі заповіту.

Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не поступили.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній.

В апеляційній інстанції ОСОБА_1 пояснив, що про смерть батька знав, із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався, на день смерті батька в даному будинку не проживав. Про заповіт, складений батьком на ім`я брата дізнався ще у 2012 році, але мати у розмові обіцяла йому виправити цю обставину. Весь період проживає у даному населеному пункті, що і батьки проживали.

Відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнав, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, пояснивши, що про заповіт брат знав ще при житті батька, оскільки в цей період будувався будинок. Після смерті батька позивач нікуди не звертався у визначений законом строк, а почав уже пред`являти претензії у 2012 році, коли вийшов на пенсію.

Представник Товстенської селищної ради Чортківського району просить справу слухати у їх відсутність згідно заяви.

Представник Заліщицької держнотаріальної контори належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення зі штрек кодом 46 2.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності осіб, які належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 належав на праві власності житловий будинок АДРЕСА_2 ), що стверджується рішенням № 4 виконавчого комітету Товстенської селищної ради народних депутатів Заліщицького району Тернопільської області від 22.02.1980 року та свідоцтвом про право власності на будинковолодіння від 27.07.1999 року, реєстраційним написом №7 від 30.08.1999 року (а.с. 35 зв, 36).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_2 від 16.05.2012 року.

06 серпня 1996 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким все належне йому майно заповів на випадок своєї смерті сину ОСОБА_2 (а.с. 34 зв).

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_2 , серії НОМЕР_3 від 19.12.1955 року його батьком значиться ОСОБА_3 .

27.07.2001 року ОСОБА_2 звернувся до Заліщицької державної нотаріальної контори із письмовою заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

18.07.2001 року дружина ОСОБА_3 ОСОБА_4 відмовилася письмовою заявою, яку подала Заліщицькій державній нотаріальній конторі від свого права на обов`язкову частку у спадковому майні після смерті чоловіка, в користь сина ОСОБА_2 .

Про прийняття спадщини ОСОБА_2 свідчить довідка № 870 від 18.07.2001 року, видана виконкомом Товстенської селищної ради, із якої вбачається, що ОСОБА_2 добудував літню кухню, добудував та ремонтував стайню, заливав відмостку, сплачував податкові та страхові платежі (а.с. 38).

10.08.2001 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 Заліщицькою державною нотаріальною конторою (а.с. 38 зв).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 - мати сторін (свідоцтво про смерть, серії НОМЕР_4 від 01.09.2020 року (а.с. 3).

Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті (стаття 527 ЦК УРСР).

Згідно положень ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Відповідно до положень ст. ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Кожен громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам, як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям (частина перша статті 534 ЦК УРСР).

Подаючи позов ОСОБА_1 просив визнати свідоцтво на спадщину за заповітом за братом ОСОБА_2 недійсним, оскільки йому не було відомо про наявність заповіту, а останній оформляючи спадщину не вказав про наявність іншого спадкоємця, тобто нотаріус не включив ОСОБА_1 до кола спадкоємців і не повідомив про факт відкриття спадщини. Також даний заповіт складений ОСОБА_3 на користь брата ОСОБА_2 був таємний, одностороннім, корисливим та позбавляв таким чином його права на спадкування. Однак, ОСОБА_1 заповіт, складений батьком ОСОБА_3 на ім`я брата ОСОБА_2 не оспорював. Доказів про те, що він не знав про існування даного заповіту матеріали справи не містять.

Крім того, із відповіді державного нотаріуса Чаплій А. за № 12 від 18.03.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 втретє роз`яснюється , що позивач на момент відкриття спадщини не відносився до категорії осіб, яким належить обов`язкова частка у спадщині, вчасно не подав заяву на прийняття спадщини, їх мати відмовилась від обов`язкової частки на користь сина ОСОБА_2 та від частки у спільному майні подружжя.

Із аналогічними заявами до Заліщицької державної нотаріальної контори ОСОБА_1 звертався ще 19.08.2013 та 21.10.2013 року, на які отримував відповіді (а.с.19).

Отже, проаналізувавши матеріали справи, пояснення сторін, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом за ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_3 діяв у спосіб визначений законодавством та в межах наданих йому даним законодавством прав та свобод, щодо вільного розпорядження належним йому на праві власності майном. Заповіт згідно чинного законодавства не визнаний недійсним.

Що ж стосується позовних вимог ОСОБА_1 щодо визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, то суд першої інстанції також правильно відмовив у задоволенні вимог, виходячи із наступного.

Статтею 549 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна.

Положеннями ч. 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: - у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви;- ці обставини визнані судом поважними.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту, тощо.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey) від 27 червня 2000 року при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру.

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини та ч. 4 ст. 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

У відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності передсудом їх переконливості.

Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Матеріали справи доведено, що ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді ОСОБА_1 не надав жодного доказу, який би свідчив про те, що за умови позбавлення його батьком права на спадщину після його смерті заповітом від 06.08.1996 року у нього є поважні причини для визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. Крім того, в апеляційній інстанції ОСОБА_1 підтвердив про те, що про смерть батька знав ще у 2001 році, із заявою про прийняття спадщини не звертався, не вчинив будь-яких дій, визначених статтею 549 ЦК України (ред. 1964 року) щодо прийняття спадщини. На момент відкриття спадщини не відносився до категорії осіб, які мають право на обов`язкову частку від спадщини. Не заперечував, що в будинку батьків не проживав із 1976 року, а з батьками проживав брат ОСОБА_2 .

Безпідставними є посилання апелянта на порушення нотаріусом статті 5 Закону України Про нотаріат, оскільки не підтверджено жодним доказом.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Від сплати судового збору ОСОБА_1 звільнений на підставі ухвали від 19 листопада 2021 року.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України,уд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2021 року без зміни.

Судові витрати за розгляд справи покласти на сторони в межах ними понесеними.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 січня 2022 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

О.З. Костів