Номер справи 243/263/22
Номер провадження 2/243/835/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

«25» січня 2022 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Хаустової Т.А.,

за участю секретаря судового засідання - Корчма О.В.

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог: Служби у справах дітей Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації Краматорського району Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог: Служби у справах дітей Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації Краматорського району Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_5 , на праві приватної власності належить житловий будинок зі всіма господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва б/н від 18 вересня 1990 року «Про право на спадщину за Законом», що було оформлено та видано їй державним нотаріусом Першої Слов`янської державної нотаріальної контори Донецької області - Причепа Валентиною Романівною.

У даному будинку, починаючи з 09 лютого 2013 року і по сьогоднішній день, зареєстроване місце проживання сторонньої людини, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Слов`янськ, Донецької області.

Крім того, починаючи з 24 лютого 1999 року по сьогоднішній день, у цьому ж будинку зареєстроване місце проживання її рідного сина - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця міста Слов`янськ, Донецької області.

Також, у вищевказаному будинку, починаючи з 21 листопада 2007 року і по сьогоднішній день, зареєстроване місце проживання її рідного неповнолітнього онука, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Слов`янськ, Донецької області.

Але, фактично починаючи з 01 червня 2014 року і по сьогоднішній день, у вищевказаному житловому будинку відповідачі не проживають, за цією адресою відсутні їх особисті речі, поштова кореспонденція на громадян ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на адресу: АДРЕСА_1 , не надходить, їх місце фактичного проживання (перебування, знаходження) сусідам та їй невідоме.

Просить суд усунути перешкоди у користуванні права власності шляхом визнання:

- громадянина України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Слов`янськ, Донецької області, особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, а саме приватним житловим будинком АДРЕСА_1 ;

- громадянина України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця міста Слов`янськ, Донецької області, особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, а саме приватним житловим будинком АДРЕСА_1 ;

- неповнолітнього громадянина України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Слов`янськ, Донецької області, особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, а саме приватним житловим будинком АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України.

10 січня 2022 року ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області було прийнято до розгляду дану позовну заяву з відкриттям провадження. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

Відзив на позовну заяву відповідачем до суду не надано. Будь які клопотання по справі від сторін, до початку розгляду справи, суду не надходили. Про дату, час та місце розгляду справи сторони були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с.30-31).

Згідно ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, заступник начальника Служби у справах дітей Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації Краматорського району Донецької області Соколова О., до судового засідання не з`явилася.

18 січня 2022 року надала до суду Заяву, в якій просила справу розглянути без участі служби у справах дітей Слов`янської міської ВЦА, при винесенні рішення суду просила врахувати висновок органу опіки та піклування Слов`янської міської ВЦА про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зазначила, що Служба у справах дітей Слов`янської міської ВЦА стоїть на захисті житлових прав дітей, та заперечує щодо визнання малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.32).

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог: Служби у справах дітей Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації Краматорського району Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість.

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У судовому засіданні встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 вересня 1990 року, посвідченого державним нотаріусом Першої слов`янської нотаріальної контори Причепою В.Р., спадкоємцями майна ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , є донька ОСОБА_5 . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з житлового будинку з господарськими та побутовими будовами та спорудами, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з приміткою у даному Свідоцтві зазначено, що будинок АДРЕСА_1 (ціле) зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_5 (а.с.8-9).

З Довідки Відділу з надання адміністративних послуг Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації Краматорського району Донецької області від 21 грудня 2021 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.20).

Відповідно до Домової книги, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 21 листопада 2007 року (а.с.15-19).

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї.

З Акту від 23 грудня 2021 року слідує, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не мешкають за адресою АДРЕСА_1 , з 2014 року (виїхали до Росії під час проведення АТО у м. Слов`янськ) (а.с.21).

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей.

Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном».

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між

власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 383 ЦПК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Саме такою правовою позицією керувався Верховний Суд України у своїй Постанові по справі № 6-158цс14, яка відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

В судовому засіданні встановлено, що в розумінні чинного законодавства, відповідачі не є членами родини позивача, оскільки згідно Сімейного Кодексу України до членів родини віднесені особи, що проживають разом, поєднанні спільним побутом, мають спільні права і обов`язки, а також які мають кровний зв`язок.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

З Висновку № 29/03-217 від 18 січня 2022 року Органу опіки та піклування Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації Краматорського району Донецької області вбачається, що орган опіки та піклування Слов`янської міської ВЦА вважає, що недоцільно визнати особою, що втратила право користування житловим приміщенням малолітнього - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.33).

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Згідно з частиною шостою ст. 19 СК України, суд може не погодитися з Висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

З урахуванням цих обставин та встановлених фактів, суд не погоджується з Висновком № 29/03-217 від 18 січня 2022 року Органу опіки та піклування Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації Краматорського району Донецької області з наступних підстав.

Статтею 6 Конституції України прописано право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Беручи до уваги той факт, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 досяг 14 років, та за місцем реєстрації у будинку АДРЕСА_1 не проживає з 2014 року разом зі своїм батьком, а також і той факт, що позивачем не створюються перешкоди у користуванні спірним будинком, суд приходить до переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання ОСОБА_8 таким, що втратив право користування вищезазначеним житлом.

Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

З огляду на що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В судовому засіданні було встановлено, що відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_8 , не проживають в житловому приміщенні - у будинку АДРЕСА_1 , позивач не чинить їм перешкоди у користуванні житлом, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_8 , права користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 , оскільки реєстрація відповідачів по справі чинить позивачу перешкоди у користуванні власністю.

Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному

населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог:

1) про позбавлення права власності на житлове приміщення;

2) про позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) про визнання особи безвісно відсутньою;

4) про оголошення фізичної особи померлою.

Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 78, 81, 89, 133, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог: Служби у справах дітей Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації Краматорського району Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.

Усунути перешкоди у користуванні права власності шляхом визнання громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Слов`янськ, Донецької області, особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, а саме приватним житловим будинком АДРЕСА_1 .

Усунути перешкоди у користуванні права власності шляхом визнання громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця міста Слов`янськ, Донецької області, особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, а саме приватним житловим будинком АДРЕСА_1 .

Усунути перешкоди у користуванні права власності шляхом визнання неповнолітнього громадянина України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Слов`янськ, Донецької області, особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, а саме приватним житловим будинком АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті.

Повне судове рішення складено 25 січня 2022 року.

Головуючий:

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду Т.А. Хаустова