Єдиний унікальний номер 226/2029/20
Номер провадження 22-ц/804/114/22
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року

м. Бахмут

справа № 226/2029/20

провадження № 22-ц/804/114/22

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Мірути О.А., Хейло Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Гладух О.О.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 226/2029/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 02 вересня 2021 року (суддя Салькова В.С.), ухваленого в приміщенні Димитровського міського суду Донецької області, повне судове рішення складено 13 вересня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Димитровського міського суду Донецької області з позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 31 жовтня 1987 року перебув у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який був розірваний рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 27 квітня 2020 року, рішення набрало законної сили 07 серпня 2020 року. Фактично шлюбні відносини між ними припинені з середини 2010 року, з того часу спільно вони не мешкали. В період шлюбу 19 серпня 2005 року ними було спільно придбане майно нежитлове приміщення (магазин) загальною площею 231,1 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці Мирноградської міської ради, вартість якого наразі становить 306 537,97 грн. Вказане приміщення було придбане ними для ведення підприємницької діяльності та зареєстроване на ОСОБА_2 . Спільно не мешкаючи, вони продовжували користуватися приміщенням, але на початку 2020 року дружина дізналася, що ним подана позовна заява про розірвання шлюбу, вона повністю позбавила його права користування приміщенням, через що він не має можливості виконувати самостійно підприємницьку діяльність та розпоряджатися часткою свого майна. Просив суд визнати вказане майно спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , поділити його, визнавши за кожним з них право власності на ? частину приміщення.

В жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя, в якому посилалася на те, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 вони не ділили спільне майно, і при пред`явленні позову останній не вказав частину майна, що було набуто ними у шлюбі. Так, не були включені до обсягу спільного майна такі речі: автомобіль легковий седан «ЗAЗ-DAEWOO», VIN-код НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , 2005 року випуску, придбаний у 2005 році та оформлений на ОСОБА_1 . Придбання автомобіля здійснювалося за рахунок кредиту, який ОСОБА_2 брала у банку «Аваль» Наразі середня ринкова вартість вказаного автомобіля складає 64 900,00 грн; автомобіль легковий седан «ALFA ROMEO», VIN-код НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 , 1998 року випуску, придбаний на спільні кошти у 2013 році та оформлений на ОСОБА_1 . Наразі середня ринкова вартість вказаного автомобіля складає 104 350,00 грн; житловий будинок загальною площею 30,5 м2, житловою площею 14,3 м2 з господарськими побудовами та спорудами: Б-1 літня кухня, В-1 сарай, Г-1 вбиральня, Д-1 сарай, №1 паркан, І замощення, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Будинок придбано у 2014 році та оформлено на ОСОБА_1 , середня ринкова вартість будинку на теперішній час складає 108 553,00 грн; земельну ділянку з кадастровим номером :01:008:0721 площею 0,0462га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , яка була придбана разом із будинком і середня ринкова вартість якого наразі становить 16 207,00 грн. Сукупна середньоринкова вартість наведеного майна на теперішній час складає 294 010,00 грн, і все майно перебуває у користуванні ОСОБА_1

ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем з 2003 року, до 2005 року здійснювала діяльність в орендованому нею приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , яке тоді перебувало у комунальній власності, а у 2005 році вона викупила приміщення за конкурсом, для чого отримувала кредит і сплачувала його коштами, отримуваними від власної підприємницької діяльності. На теперішній час вона продовжує здійснювати підприємницьку діяльність з використанням вказаного приміщення шляхом надання його в оренду. Будь-якої підприємницької діяльності ОСОБА_1 у цьому приміщенні не здійснює і ніколи не здійснював, в його утриманні участі не бере і не брав, так само як не брав участі у його придбанні. З оцінкою приміщення, наданою позивачем, вона не згодна, оскільки вартість приміщення складає приблизно 285-290 тис. грн, що дорівнює вартості іншого майна.

Враховуючи існуючий вже тривалий час порядок користування ними спільним майном, просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя наведені нею два автомобілі, житловий будинок і земельну ділянку та поділити спільне майно подружжя між ними, визнавши за ОСОБА_1 право власності на це майно, а за нею право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 02 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нежитлове приміщення загальною площею 231,1 м? за адресою: АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці Мирноградської міської ради, що складається з приміщень: 71-1 торгівельний зал, 71-2 зал, 71-3 кабінет, 71-4 коридор, 71-5 коридор, 71-6 умивальник, 71-7 санвузол, 71-8 кладовка, 71-9 кладовка, 71-10 кладовка, 71-11 кладовка, 71-12 кладовка, 71-13 кладовка, 71-14 кладовка, 71-15 кладовка, 71-16 склад, 71-17 тамбур, 71-18 вітрина, 71-19 вітрина. В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено: визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 : автомобіль легковий седан «ЗАЗ-DAEWOO», VIN-код НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , 2005 року випуску; автомобіль легковий седан «ALFA ROMEO», VIN-код НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 , 1998 року випуску; житловий будинок загальною площею 30,5 кв.м, житловою площею 14,3 кв.м з господарськими побудовами та спорудами: Б-1 літня кухня, В-1 сарай, Г-1 вбиральня, Д-1 сарай, № 1 паркан, І замощення, розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку з кадастровим номером :01:008:0721 площею 0,0462 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . З урахуванням вимог первісного і зустрічного позовів виділено в порядку розподілу майна подружжя та визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль легковий седан «ЗАЗ-DAEWOO», VIN-код НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , 2005 року випуску; автомобіль легковий седан «ALFA ROMEO», VIN-код НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 , 1998 року випуску; житловий будинок загальною площею 30,5 кв.м, житловою площею 14,3 кв.м з господарськими побудовами та спорудами: Б-1 літня кухня, В-1 сарай, Г-1 вбиральня, Д-1 сарай, № 1 паркан, І замощення, розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку з кадастровим номером :01:008:0721 площею 0,0462 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . З урахуванням вимог первісного і зустрічного позовів виділено в порядку розподілу майна подружжя та визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення загальною площею 231,1 м? за адресою: АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці Мирноградської міської ради. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю в загальній вартості розподіленого майна в розмірі 2 798,50 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 2 383,95 грн пропорційно до задоволених судом вимог первісного і зустрічного позову.

Судове рішення мотивоване тим, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Сторони не домовилися про порядок поділу такого майна, а тому майно підлягає поділу судом. Розподіляючи спільне майно подружжя, суд врахував позиції сторін, те, хто з колишнього подружжя є фактичним користувачем майна, принцип рівності часток і інтереси подружжя та вважав за доцільне виділити ОСОБА_2 майно, яке фактично перебуває у її користуванні вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 231,1 м? за адресою: АДРЕСА_1 . В свою чергу, позивачеві належить виділити майно, що також фактично використовується ним: жилий будинок із земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 , враховуючи, що позивач зареєстрований і фактично мешкає у цьому будинку, а також два автомобілі, які за відомостями ТСЦ МВС, зареєстровані за ним. Крім того, суд першої інстанції задля досягнення рівності часток у поділеному майні, вважав за доцільне стягнути з позивача на користь відповідача половину суми різниці у вартості присудженого майна, що дорівнює 2 798,50 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позову та відмовити повністю в задоволенні вимог за зустрічним позовом.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачем у справі не доведено факт спільного проживання разом з позивачем в період з 2010 року до розірвання шлюбу в 2020 році. Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги пояснення відповідача, згідно з якими вона в період придбання позивачем автомобіля «Alfa Romeo» VIN-код НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 , 1998 року випуску, придбаний ОСОБА_1 в 2013 році, житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , земельної ділянки з кадастровим номером :01:008:0721 за адресою АДРЕСА_2 , не мешкала з позивачем та участі в придбанні вказаного майна жодним чином не приймала.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

На думку ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо обсягу спільного майна подружжя, яке підлягало поділу. Розподіляючи спільне майно подружжя, суд правильно враховував позиції сторін, те, хто з колишнього подружжя є фактичним користувачем майна, принцип рівності часток і інтереси подружжя. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не ставить питання про інший спосіб поділу майна, ніж той, що був здійснений судом першої інстанції, у разі якщо апеляційним судом його доводи на спростування презумпції сумісності власності подружжя будуть відхилені.

ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

31.10.1987 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виконавчим комітетом Просянської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області зареєстровано шлюб, який був розірваний рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 27.04.2020 у справі №226/459/20, яке набуло законної сили 07.08.2020 року.

19.08.2005 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу за 36 000,00 грн придбала вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 231,1 м2 за адресою: АДРЕСА_1 (71-1 торгівельний зал, 71-2 зал, 71-3 кабінет, 71-4 коридор, 71-5 коридор, 71-6 умивальник, 71-7 санвузол, 71-8 кладовка, 71-9 кладовка, 71-10 кладовка, 71-11 кладовка, 71-12 кладовка, 71-13 кладовка, 71-14 кладовка, 71-15 кладовка, 71-16 склад, 71-17 тамбур, 71-18 вітрина, 71-19 вітрина), на земельній ділянці Димитровської міської ради, право власності зареєстроване у встановленому законом порядку 26.08.2005 року.

За даними суб`єкта незалежної оцінки ФОП ОСОБА_4 , наданими позивачем ОСОБА_1 , ринкова вартість вбудованого нежитлового приміщення без врахування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 станом на 19.08.2020 року становить 306 537,97 грн.

Згідно зі звітом про незалежну оцінку даного приміщення ФОП ОСОБА_5 , виконаним на замовлення ОСОБА_2 , станом на 17.11.2020 року приміщення вартує 288 413,00 грн.

12.09.2014 року ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу за 26 505,00 грн придбано житловий будинок загальною площею 30,5 м2, житловою 14,3 м2, з господарськими побудовами та спорудами: Б-1 літня кухня, В-1 сарай, Г-1 вбиральня, Д-1 сарай, №1 паркан, І замощення за адресою: АДРЕСА_2 , та за 17 462,00 грн земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,0462 га, кадастровий №:01:008:0721, право власності зареєстроване у встановленому законом порядку 12.09.2014 року.

За змістом звіту про оцінку майна ФОП ОСОБА_6 станом на 09.10.2020 вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , становить 108 553,00 грн.

Згідно з експертною грошовою оцінкою земельної ділянки ФОП ОСОБА_6 станом на 09.10.2020 вартість земельної ділянки загальною площею 0,0462га, кадастровий №:01:008:0721 за адресою: АДРЕСА_2 , становить 16 207,00 грн.

Згідно з копією розписки від 10.09.2014 ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 70 000,00 грн та зобов`язався повернути ці кошти до 01.01.2017.

Відповідно до тексту розписки (копії) від 27.04.2016 ОСОБА_7 отримав грошові кошти в сумі 70 000,00 грн від ОСОБА_8 та претензій до нього не має.

Індивідуальні відомості про застраховану особу за формою ОК-5 посвідчують, що доходи ОСОБА_1 у 1999 році склали 447,34 грн; у 2000 138,72 грн; у 2002 5 030,00 грн; у 2004 6 209,78 грн; у 2005 9 329,00 грн; у 2006 5 018,84 грн; у 2007 1 391,55 грн; у 2008 759,00 грн; у 2009 986,70 грн; у 2010 5 577,10 грн; у 2011 11 557,00 грн; у 2012 13 177,00 грн; у 2013 13 835,00 грн, у 2014 14 616,00 грн; у 2015 0; у 2016 8 412,00 грн; у 2017 3 200,00 грн; у 2020 39 608,74 грн.

За відомостями ТСЦ МВС №1444 від 20.08.2021 автомобіль легковий седан «ЗAЗ-DAEWOO», VIN-код НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , 2005 року випуску, з 08.07.2005 по теперішній час належить ОСОБА_1 (примітка кредит АППБ «Аваль», МПК ОСОБА_2 ); автомобіль легковий седан «ALFA ROMEO», VIN-код НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 , 1998 року випуску, з 04.10.2013 по теперішній час належить ОСОБА_1 .

Згідно зі звітом про оцінку колісного транспортного засобу ФОП ОСОБА_6 станом на 09.10.2020 ринкова вартість КТС «ЗAЗ-DAEWOO SENS», VIN-код НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , становить 64 900,00 грн.

Згідно зі звітом про оцінку колісного транспортного засобу ФОП ОСОБА_6 станом на 09.10.2020 ринкова вартість КТС «ALFA ROMEO 166», VIN-код НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 , становить 104 350,00 грн.

З показів допитаних судом першої інстанції свідків встановлені такі обставини.

Свідок ОСОБА_9 пояснив суду, що він є сином сторін у справі. Вперше батьки розійшлися у 2010 році, шлюб не розривали, потім примирилися і жили спільно у 2016-2019 роках, спочатку у м. Дніпрі, потім в АДРЕСА_2 . Все майно, що є предметом поділу у справі, є спільним майном батьків, лише про автомобіль Альфа-Ромео відомостей у нього немає, оскільки він був придбаний, коли з батьком вони не спілкувалися. У спірному нежитловому приміщенні завжди працювала його мати ОСОБА_2 , спочатку орендувала його для функціонування магазину, потім викупила, взявши кредит, працювала у магазині сама, потім здавала приміщення у оренду. На той період його батько ОСОБА_1 був приватним підприємцем і займався виготовленням виробів з металу. Мати сплачувала кредит з доходів, які отримувала від своєї підприємницької діяльності. Автомобіль ЗАЗ мати також придбала у кредит, але оформлений він був на батька. Батько майже ніколи не працював, його утримував брат, а коли металовиробництво стало у нього угасати, то він «сів на шию» матері. Батько зловживає алкоголем, має ігорну залежність (автомати). В 2005 році брат батька організував для нього більярдний клуб, зробив там ремонт, це було неофіційно, але батько як завжди знищив і це. Він постійно мав борги, не сплачував податків. Спілкуватися з батьком у нього бажання немає, той ніколи не допомагав йому під час навчання, вартість якого сплачувала мати. Місяць тому він (свідок) бачився з братом батька ОСОБА_7 , той казав, що батько винен йому 70 000,00 грн. Де зараз батькові машини не знає, але бачив їх у місті, Альфа Ромео минулого літа, ЗАЗ давно.

Свідок ОСОБА_10 суду показала, що з вересня 2009 року і дотепер вона орендує у ОСОБА_11 приміщення у м-ні Західному, 28. Приміщення було придбано ОСОБА_12 у кредит, вона знає це, оскільки її син працював у банку. На момент купівлі приміщення було у незадовільному стані, ОСОБА_12 вкладала гроші у його ремонт. Хоружого ОСОБА_13 вона знає лише візуально. З моменту початку її оренди ОСОБА_13 вона у приміщенні не бачила. У ОСОБА_12 було скрутне матеріальне становище, навчалися діти, приміщення потребувало ремонту, і вона іноді позичала відповідачеві грошові кошти і якийсь час не сплачувала оренду, так вони розраховувалися. Ірина жила спочатку у м-ні Західному, потім переїхала десь у 2016 році до сина на АДРЕСА_3 з ОСОБА_14 намагалися примиритися і зійтися, в 2016-2017 роках якийсь час жили разом, разом уїжджали до м. Дніпра, потім знов таки разом повернулися, придбали якийсь будиночок в районі центрального ринка, робили ремонт. Ірина нервувала, що потрібні гроші на ремонт, тому вона тоді сплачувала їй оренду раніше. Знає, що подружжя разом їздило до нотаріуса оформлювати купівлю. Влітку 2019 року вони ще були разом, а ближче до осені розійшлися. Автомобіль ЗАЗ був придбаний подружжям у кредит, потім ОСОБА_15 ще їздив на ОСОБА_16 , ОСОБА_12 не користувалася автомобілями. З 2009 по 2014 роки ОСОБА_15 жив з іншою жінкою, він займався виготовленням металовиробів. Про його доходи вона не обізнана.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи частково первісний позов ОСОБА_1 та в повному обсязі зустрічний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Сторони не домовилися про порядок поділу такого майна, а тому майно підлягає поділу судом. Розподіляючи спільне майно подружжя, суд врахував позиції сторін, те, хто з колишнього подружжя є фактичним користувачем майна, принцип рівності часток і інтереси подружжя та вважав за доцільне виділити ОСОБА_2 майно, яке фактично перебуває у її користуванні вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 231,1 м? за адресою: АДРЕСА_1 . В свою чергу, позивачеві належить виділити майно, що також фактично використовується ним: жилий будинок із земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 , враховуючи, що позивач зареєстрований і фактично мешкає у цьому будинку, а також два автомобілі, які за відомостями ТСЦ МВС, зареєстровані за ним. Крім того, суд першої інстанції задля досягнення рівності часток у поділеному майні, вважав за доцільне стягнути з позивача на користь відповідача половину суми різниці у вартості присудженого майна, що дорівнює 2 798,50 грн.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними та такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, а законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

За частиною 1 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктові спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина четверта статті 71 СК України). Крім того, в процесі поділу майна суд може одночасно застосовувати не один спосіб, а їх поєднання.

Системне тлумачення положень статей 69, 70, 71 СК України дає підстави застосовувати такий спосіб поділу майна, як поділ речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні.

Враховуючи вищезазначене, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов обґрунтованих висновків про визнання спірного нерухомого та рухомого майна спільним майном подружжя.

Так, суд першої інстанції правильно зазначив, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його позиції щодо неналежності спірних житлового будинку і земельної ділянки до спільного майна подружжя. Крім того, договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 12 вересня 2014 року посвідчено нотаріусом за наявності згоди дружини покупця ОСОБА_2 , яка за поясненнями сторін і свідків періодично мешкала разом із чоловіком в придбаному будинку.

Також обґрунтованим є висновок суду першої інстанції стосовно того, що спірні автомобілі згідно з відомостями ТСЦ МВС № 1444, на які позивач набув право власності в період шлюбу з відповідачем, на теперішній час зареєстровані за ОСОБА_1 і відомості про їхнє відчуження в матеріалах справи відсутні.

Суд першої інстанції врахував обсяг спільно нажитого майна, принцип рівності часток, а також те, хто з колишнього подружжя є фактичним користувачем спірного майна.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з варіантом поділу майна між сторонами а також з висновком суду про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача половини суми різниці у вартості присудженого майна, що становить 2 798,50 грн.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 02 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: О.А. Мірута

Я.В. Хейло

Повне судове рішення складено19 січня 2022 року.

Головуючий О.О. Тимченко