Справа № 185/6336/21
Провадження № 2/185/334/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2022 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді - Врони А.О., за участю секретаря судового засідання - Астапчук Д.В., за участю позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - ОСОБА_2 , представника відповідача- ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу ЄУ № 185/6336/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

02 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просить суд (з урахуванням уточнення позову від 04.11.2021 року) стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за розпискою в розмірі 80460 грн, суму процентів за весь час користування коштами в розмірі 128736 грн та судові витрати по справі.

В обґрунтування заявленого позову зазначив, що 29.11.2018 року позичив ОСОБА_4 3000 доларів США за умови сплати відсотків в розмірі 5% від суми позики, що складає 150 доларів США. Однак відповідач борг не повернув. На час звернення до суду станом на 02.08.2021 року курс долара США складав 26,8168 грн, тому сума позики складає 80460 грн. Сума відсотків за 32 місяця користування грошима за період з 01.12.2018 року по 01.08.2021 року складає 1024 долара США, еквівалент 128736 грн.

Відповідач подав відзив на позов, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відзив мотивований тим, що розписка згідно її тексту не підтверджує факт отримання грошей відповідачем, не визначає порядок нарахування процентів за користування грошима. Грошових коштів відповідач від позивача не отримував. Нарахування процентів має бути припиненим зі спливом строку дії договору, 01.05.2019 року. Крім того, розрахунок суми процентів в позові не приведений, сума процентів вказана невірно.

Ухвалою суду від 25.01.2021 року відкрито спрощене провадження, справу призначено до розгляду.

В судовому засіданні позивач, представник позивача позов підтримали повністю, просили його задовольнити. Позивач вказав, що гроші передав відповідачу в день написання розписки у себе вдома, присутні були також дружина позивача та адвокат Новік В.М. Розписка була написана особисто ОСОБА_4 .

В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в позові повністю, вказав, що текст розписки не підтверджує факт отримання грошей, слово «беру» підтверджує тільки намір взяти в борг кошти. 29.11.2018 року ОСОБА_4 не отримував грошей від позивача. Проценти за користування коштами представником позивача нараховані невірно після 01.05.2019 року, розмір процентів має складати 20107,50 грн. Крім того, сума позову визначена в гривнях, хоча згідно розписки борг визначено в доларах США, що є також підставою для відмови в позові.

Заслухавши позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно тексту розписки від 29.11.2018 року «Я, ОСОБА_5 , беру в долг у ОСОБА_6 3000 $ (три тысячи долларов США) сроком до 01.05.2019 г и обязуюсь выплачивать ежемесячные проценты в сумме 5% от общей суммы, за пользование деньгами. Проценты оплачиваю первого числа каждого текущего месяца.»

Виходячи з тексту розписки ОСОБА_4 взяв в борг у ОСОБА_1 3000 доларів США на строк до 01.05.2019 року, за користування грошима сторони домовились про оплату процентів в розмірі 5 відсотків від суми загальної суми боргу.

Відповідач не повернув позивачу суму боргу ані у строк до 01.05.2019 року, ані до часу вирішення даного спору в суді.

Згідно положень ч. 1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій сторони (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи його укладення, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

ОСОБА_4 отримав від позивача грошові кошти в сумі 3000 доларів США згідно розписки від 29.11.2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Приписи ч.1 ст. 1048 ЦК України передбачають, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Розпискою від 29.11.2018 року сторони погодили щомісячну оплату процентів в розмірі 5 відсотків від суми загальної суми боргу. Гроші надані в борг на строк до 01.05.2019 року.

Відтак, у межах строку надання позики до 01.05.2019 року відповідач мав, зокрема, сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами першого числа кожного місяця.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку надання позики.

Враховуючи викладене, право позикодавця нараховувати передбачені розпискою проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку надання позики. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18, (п.48-55) та в постанові від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18, провадження № 14-48цс21, (п.33), яка вказує про правильність застосування висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, до відносин, які виникли з приводу позики.

Таким чином, заборгованість за розпискою складає 3000 доларів США за позикою, 750 доларів США - заборгованість зі сплати процентів за користування позикою за період з 29.11.2018 року до 01.05.2019 року (3000х 5%=150, 150х5= 750 доларів США).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

У контексті статей 524, 533-535 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, що відповідає висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18.

Пунктом 14 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 N14 роз`яснено, зокрема, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Таким чином, позивач скористався на власний розсуд своїм правом та обрав спосіб захисту свого порушеного права шляхом стягнення в національній валюті, гривні, боргу за договором позики, яка була надана в іноземній валюті, що відповідає чинному національному законодавству та правовим позиціям, викладеним Великою Палатою Верховного Суду.

Однак, при вирішенні судом спору та визначенні суми до стягнення, суд має навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, який станом на 11.01.2022 року складає 27,4998.

Так, на день ухвалення рішення еквівалент 3000 доларів США складає 82499,40 грн (3000х27,4998), еквівалент 750 доларів США складає 20624,85 грн (750х27,4998).

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи, що позивач просив в позові стягнути заборгованість за позикою в розмірі 80460 грн, суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог при вирішенні даної позовної вимоги, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики від 29.11.2018 року в розмірі 101 084,85 грн, яка складається із заборгованості за позикою - 80460 грн, процентів за користування грошовими коштами - 20624,85 грн.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 5, 12, 13, 81, 89, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 29.11.2018 року в розмірі 101 084 (сто одна тисяча вісімдесят чотири) грн 85 коп., яка складається із заборгованості за позикою - 80460 грн, процентів за користування грошовими коштами - 20624,85 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1010 (одна тисяча десять) грн 85 коп.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, в редакції Закону України від 03.10.2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення в повному обсязі складено 24 січня 2022 року.

Суддя А. О. Врона