КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/1223/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т.А.,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бобрової Клавдії Леонідівни на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року в складі судді Фролової І.В.,

встановив:

19.05.2015 Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», назву якого в подальшому змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 03.07.2006 в розмірі 54 835,82 грн, що виникла станом на 21.04.2015 та складається з заборгованості по кредиту - 11 093,08 грн, по процентам за користування кредитом 40 655,32 грн, а також штрафам відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина) та 2587,42 грн - штраф (процентна складова).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до укладеного договору від 03.07.2006 ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 3.2., 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами банку, які викладені на банківському сайті з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 5.5. «Правил користування платіжною карткою».

Відповідно до п. 8.6. Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов`язаних сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн +5 % від суми позову.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, однак відповідач не надав банку своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості.

Відповідач ухиляється від виконання зобов`язань, заборгованість за договором не погашає, що призвело до порушень законних прав позивача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 03.07.2006 в сумі 54 835,82 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Боброва К. Л. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Свої доводи обґрунтовує тим, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які розміщені на сайті позивача, такими доказами не є.

Матеріали кредитної справи, які були витребувані судом, не містять «Умов та правил надання банківських послуг», а на доданих до позову "Умовах " відсутній підпис ОСОБА_1 .

Вважає, що судом безпідставно відмовлено в клопотанні про застосуванні строків позовної давності на підставі ст.267 ЦК України.

Згідно копії заяви, яка міститься в кредитній справі, ОСОБА_1 видано лише одну карту по спірному кредитному договору - 181886, з терміном дії до 05/08. Відповідно до матеріалів кредитної справи, термін дії кредитних карток за кредитним договором спливає 05/08, іншої 10/09.

Відповідно до виписок, долучених позивачем, останній платіж був ще у вересні 2008 року. З цього часу жодних листів, претензій до відповідача з боку банку не надходило.

В письмових поясненнях представник АТ КБ «ПриватБанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначає, 03.07.2006 ОСОБА_1 подав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

В даній заяві, у відповідному розділі заповнені персональні дані відповідача.

В розділі «Банківські послуги» зазначені наступні дані: платіжна картка «METRO»; базова відсоткова ставка за кредитним лімітом 2,5 % на місяць на залишок заборгованості.

В постанові від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про задоволення вимог банку в частині стягнення тіла кредиту.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до змісту заяви ОСОБА_1 від 03.07.2006, останній, ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами ПриватБанку, просив відкрити рахунок і надати перераховані нижче послуги: 4. Банківські послуги. Платіжна картка "МЕТРО". Базова відсоткова ставка за кредитним лімітом -2,5% на місяць на залишок заборгованості (а.с. 12 т.1).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на 21.04.2015 заборгованість відповідача становить 54 835,82 грн, яка складається з наступного: 11 093,08 грн - залишок заборгованості за кредитом; 40 655,32 грн - залишок заборгованості по процентам за користування кредитом, 3 087,42 грн - заборгованість по судовим штрафам (п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг).

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач посилався на те, що кредитний договір укладено 03.07.2006 на 12 місяців, позов подано до суду з пропуском позовної давності. Відповідно до виписки по рахунку, останнє внесення коштів на рахунок відповідачем здійснено 17.11.2008. З цього часу жодних листів від банку він не отримував, а тому вважав, що всі зобов`язання ним виконано.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності тієї обставини, що між сторонами було укладено кредитний договір на умовах сплати процентів за користування кредитом у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до п.8.6. Умов та правил надання банківських послуг, у разі порушення відповідачем строків платежів з будь-яких грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 120 днів, відповідач повинен сплатити штраф у розмірі 500 грн + 5% від суми позову.

Відповідачем умови договору не виконувались належним чином, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, розмір якої останнім спростовано не було.

Відмовляючи у задоволенні заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що підписана заявка не містить строку кредитування, а тому у відповідності до ч.2 ст.530 ЦК України кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

На підтвердження укладення між сторонами кредитного договору, крім підписаної відповідачем заяви від 03.07.2006, позивач надав "Умови та правила надання банківських послуг " , виписку по рахунку і розрахунок заборгованості.

Надані позивачем "Умови та правила надання банківських послуг", які містяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови щодо відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 500 грн +5% від суми позову за порушення строків платежів ( п. 8.6 "Умова та правил надання банківських послуг").

Підписана відповідачем заява також не містить відомостей щодо умов відповідальності у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Відсутність підпису відповідача на "Умовах та правилах надання банківських послуг" фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

Таким чином, враховуючи той факт, що позивачем не долучено до позовної заяви "Умов та правил про надання банківських послуг", які б містили підпис позичальника, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви відповідач був ознайомлений саме з тими "Умовами та правилами надання банківських послуг", які надані позивачем до позову.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по судовим штрафам в сумі 3 087,42 грн.

Відповідач, підписуючи заяву від 03.07.2006, погодив з позивачем у письмовому вигляді розмір базової відсоткова ставка за кредитним лімітом -2,5% на місяць на залишок заборгованості, про що свідчить його підпис.

Укладення між сторонами договору шляхом підписання відповідачем заяви відповідає вимогам статей 633, 634 ЦК України щодо порядку укладення договору приєднання.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.

Таким чином, право позивача нараховувати проценти за користування кредитом, припинилося зі спливом строку кредитування 31 жовтня 2009 року, що відповідає строку дії останньої кредитної картки, а тому починаючи з 01 листопада 2009 року позивач не мав права здійснювати зазначені нарахування.

Разом з тим, визначений позивачем розмір заборгованості по процентам в межах строку кредитування та по тілу отриманого кредиту відповідачем спростовано не було.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування за заявою відповідача наслідків спливу позовної давності по вимогам щодо стягнення тіла кредиту та процентів в межах строку кредитування є необґрунтованими.

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року № 6-169цс14, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з наданого суду розрахунку, останній платіж в сумі 200 грн відповідач здійснив 20.11.2008 року (а.с. 8 т.1).

Як вбачається з наданої позивачем довідки, по вказаному договору відповідачу було надано наступні кредитні картки: НОМЕР_1 , термін дії - 05/08; НОМЕР_2 , термін дії - 10/09 (а.с. 227 т.1).

З даним позовом позивач звернувся 19.05.2015, тобто з пропуском строку позовної давності.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності по вимогам щодо стягнення тіла кредиту та процентів в межах строку кредитування з підстав пропуску позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, а тому вказане судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 822,54 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бобрової Клавдії Леонідівни задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року скасувати.

В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 822,54 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк