ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 січня 2022 року

м. Харків

справа № 642/2949/21

провадження № 22-ц/818/1556/22

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Харківське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство,

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за апеляційною скаргою Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2021 року, постановлене під головуванням судді Гримайло А.М. в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі у розмірі 102250,46 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць. Стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства в дохід держави судовий збір у розмірі 908,00 грн.

В апеляційній скарзі Харківське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство просить рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2021 року скасувати, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що вихідна допомога не належить до структури заробітної плати, вважає, що при розгляді справи задоволеними могли бути лише вимоги в частині, що стосуються стягнення коштів, які належать до структури заробітної плати. Крім того, вказує на те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги той факт, що суми, які нараховуються працівнику як дохід, що підлягає оподаткуванню при виплаті, завжди зменшуються на суму податків і зборів, які сплачує роботодавець до відповідного бюджету від імені та за рахунок працівника, та судом у резолютивній частині рішення не визначено, чи включають суми заборгованості та середнього заробітку за час затримки суму податків та зборів, що призводить до подвійного стягнення з відповідача податків і зборів.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2021 року залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивачки відповідачем не в повному обсязі була виплачена її заробітна плата. Заборгованість по заробітній платі складає 102250,46 грн. та підлягає стягненню у відповідності до вимог чинного законодавства.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що у період з 01 червня 2007 року по 31 березня 2021 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством (а.с. 7).

Відповідно до наказу № 65-К від 01 червня 2007 року ОСОБА_1 прийнята на посаду економіста ППО.

31 березня 2021 року, відповідно до наказу № 39 від 30 березня 2021 року ОСОБА_1 звільнена за власним бажанням.

Відповідно до наданих позивачем розрахункових листів, станом на 11 червня 2021 року заборгованість з невиплаченої заробітної плати ОСОБА_1 Харківським казенним експериментальним підприємством становить 102250,46 грн. (а.с. 9-11).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалась на те, що під час перебування у трудових відносинах з відповідачем з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з серпня 2020 року по кінець березня 2021 року, враховуючи суму вихідної допомоги. У зв`язку з цим позивачка просила суд стягнути з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства заборгованість по заробітній платі.

Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату. А саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Відповідно до ч.1 ст. 3 та ст. 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно частини 1 статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частиною 5 статті ст.97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.

У відповідності до вимог ч. 1 ст.115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Ця ж норма пролонгована змістом частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці».

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки позивачці не виплачувалася.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч.2 ст. 76 ЦПК).

Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до вимог статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Належних та допустимих доказів на спростування наданих позивачкою доказів, а також даних про відсутність заборгованості перед ОСОБА_1 , відповідачем суду не надано.

Також відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження виплати позивачу заборгованості або інший розмір заборгованості.

Незазначення у прохальній частині позовної заяви складових заборгованості не свідчить про відсутність вимог щодо стягнення, в тому числі, вихідної допомоги або про інший розмір такої заборгованості.

Посилання відповідача на те, що у резолютивній частині рішення не зазначено про стягнення суми з урахуванням податків, - не приймаються колегією суддів, оскільки роботодавець при нарахуванні (виплаті) платнику податку - працівнику на підставі рішення суду суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, має виконати усі функції податкового агенту, визначені Податковим кодексом України, Законом «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в тому числі щодо утримання податку на доходи фізичних осіб і військового збору.

Таким чином, обов`язок нарахування та утримання податків покладається на податкового агента, яким в даному випадку є Харківське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова