КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 758/9940/18

номер провадження: 22-ц/824/2984/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.

за участю секретаря - Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 червня 2021 року у складі судді Шевченко Т.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк», про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 04 лютого 2011 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначав, що шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Подільського районного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року. Вказував, що під час шлюбу сторонами за спільні кошти була придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу квартири від 17 вересня 2013 року, який був укладений за згодою його дружини ОСОБА_1 . Тому вважав, що придбана ними квартира є спільною сумісною власністю подружжя і належить їм у рівних частинах. Вказував, що він з ОСОБА_1 не досягли добровільної згоди щодо поділу між ними цієї квартири.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просив поділити майно, набуте сторонами у шлюбі, виділивши йому та ОСОБА_1 у власність по 1/2 частині трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , кожному.

Не погоджуючись з указаним позовом, у квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа: публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є акціонерне товариство «Райффайзен Банк» (далі - АТ «Райффайзен Банк»), у якому просила розподілити спільно нажите майно подружжя таким чином:

виділити у власність ОСОБА_1 в порядку поділу спільно нажитого майна подружжя квартиру АДРЕСА_1 ;

виділити у власність ОСОБА_2 в порядку поділу спільного нажитого майна подружжя квартиру АДРЕСА_2 .

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що під час перебування сторін у шлюбі ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя, окрім квартири АДРЕСА_1 , також була придбана квартира АДРЕСА_2 . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 рахується на праві власності квартира АДРЕСА_2 на підставі договору іпотеки від 28 липня 2007 року, укладеного між ним та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Вказувала, що ОСОБА_2 орендує у АТ «Райффайзен Банк» банківську скриньку, в якій зберігає грошові кошти, які також є спільним сумісним майном подружжя. Зазначала, що згідно довідок про вартість майна, складених товариством з обмеженою відповідальністю «Всеукраїнський Експертно-Правовий Союз» (далі - ТОВ «Всеукраїнський Експертно-Правовий Союз») на її замовлення, ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 становить 1 300 000 грн 00 коп., а квартири АДРЕСА_1 - 800 000 грн 00 коп.

З огляду на викладене та враховуючи, що з нею проживають двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 просила збільшити свою частку і виділити їй у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та виділити у власність ОСОБА_2 двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11 червня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у власність по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 , яка складається з трьох жилих кімнат, жилою площею 53,0 кв.м, загальною площею 97,1 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 0.

У зустрічному позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що квартира АДРЕСА_1 , придбана сторонами під час перебування у шлюбі за спільні кошти, а тому є їх спільною сумісною власністю, що ними не заперечувалось. Відтак ця квартира підлягає поділу між сторонами в рівних частинах. Водночас суд першої інстанції дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_2 до шлюбу з ОСОБА_1 , а відтак є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу між сторонами. Також суд вважав безпідставними зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про збільшення її частки шляхом виділення їй у власність трикімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі ч.3 ст.70 СК України, оскільки проживання дітей з ОСОБА_1 само по собі не є підставою для збільшення її частки, а наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна нею не доведено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі, а її зустрічний позов задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував обставин того, що договір купівлі-продажу квартири від 28 серпня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. і зареєстрований у реєстрі за №2778 був підставою для реєстрації за ОСОБА_2 у 2006 році права власності на квартиру АДРЕСА_2 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Однак, право власності ОСОБА_2 на вказану вище квартиру не було зареєстровано у відповідності до вимог чинного законодавства у Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Вважає, що у 2006 році ОСОБА_2 фактично не набув право власності на цю квартиру, оскільки його право не було зареєстровано у визначеному законом порядку. У зв`язку з цим, на її думку, висновок суду першої інстанції про те, що квартира АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_2 до укладення шлюбу з ОСОБА_1 та є його особистою приватною власністю, є помилковим.

Також вказує, що для придбання квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 отримав кредит у ПАТ «Райффайзен Банк» на суму 97 000 доларів США, що підтверджується кредитним договором №014/1179/74/885 від 28 серпня 2006 року та договором іпотеки від 28 серпня 2006 року, укладеним на забезпечення цього кредитного договору. Водночас, відповідно до кредитного договору №014/1123/74/25947 від 28 липня 2011 року, укладеного між АТ «Райффайзен Банк» і ОСОБА_2 , останній отримав кредит у розмірі 402 512 грн 51 коп. на придбання нерухомості - квартири АДРЕСА_2 . Вказує, що з іпотечного договору від 28 липня 2011 року, укладеного ОСОБА_2 на забезпечення кредитного договору №014/1123/74/25947 від 28 липня 2011 року, вбачається, що його право приватної власності на вказану квартиру підтверджується витягом з Реєстру прав на нерухоме майно №30704968, виданим комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 21 липня 2011 року, в якому вказаний реєстраційний номер майна 34193425 та загальна вартість нерухомого майна становить 102 213 грн 00 коп. Тому, на думку скаржника, ОСОБА_2 фактично зареєстрував право власності на спірну квартиру та набув право власності не неї 21 липня 2011 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі.

Крім того, зазначає, що за своєю суттю рефінансування кредиту - це отримання кредиту на вигідних умовах для погашення раніше узятого, у тому числі, в іншому банку, або об`єднання декількох кредитів в один. Вказує, що навіть якщо кредитний договір №014/1123/74/25947 від 28 липня 2011 року є рефінансуванням попереднього кредитного договору, то це все одно означає, що ОСОБА_2 уклав цей договір в інтересах сім`ї і сторони отримали разом кошти для погашення кредиту на придбання квартири АДРЕСА_2 , який вони взаємно виплачували у шлюбі до 05 лютого 2018 року. Тому, на думку ОСОБА_1 , квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак має бути об`єктом поділу.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними. Вказує, що квартира АДРЕСА_2 придбана ним 28 серпня 2006 року, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 28 серпня 2006 року, укладеним між ним (покупець) та між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (продавці), який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. і зареєстрованим у реєстрі за №2778. Право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано 05 вересня 2006 року за реєстровим № 1470 в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що підтверджується реєстраційним посвідченням за № 023414 від 05 вересня 2006 року. Відтак вважає, що твердження скаржника про те, що договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 не має відповідної реєстрації, спростовуються змістом цього договору купівлі-продажу .

Крім того, вказує, що до шлюбу з ОСОБА_1 з метою придбання квартири АДРЕСА_2 , він на підставі кредитного договору №014/1179/74/885 від 28 серпня 2006 року отримав кредит у АТ «Райффайзен Банк Аваль» на суму 97 000 доларів США. Тому вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що вказана вище квартира придбана ним за чотири роки до шлюбу з відповідачем ОСОБА_1 і право власності на цю квартиру у нього виникло до шлюбу з відповідачкою, а тому є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу між сторонами. Просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Представник третьої особи за зустрічним позовом: АТ «Райффайзен Банк» - Пасечник Ю.А. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про те, що квартира АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_2 до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , а тому є його особистою приватною власністю, у зв`язку з чим не підлягає поділу між сторонами. Вказує, що ОСОБА_2 є одноособовим власником цієї квартири, яка придбана ним 28 серпня 2006 року, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. 28 серпня 2006 року за реєстровим №2778, який зареєстрований тим же нотаріусом в Державному реєстрі правочинів 28 серпня 2006 року за номером 1529850,тоді як шлюб між сторонами було укладено лише 04 лютого 2011року. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2022 року призначено справу до розгляду у судовому засіданні суду апеляційної інстанції на 09 березня 2022 року об 14 год 30 хв., про що повідомлено учасників справи.

З огляду на те, що станом на 14 лютого 2022 року Київський апеляційний суд працював в особливому режимі, справа була знята з розгляду та наступне судове засідання було призначене на 22 червня 2022 року об 11 год 15 хв., про що завчасно було повідомлено учасників справи (а.с.68-71, т.5).

15 червня 2022 року ОСОБА_1 надіслала на офіційну електронну адресу Київського апеляційного суду клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 22 червня 2022 року об 11 год 15 хв. до закінчення воєнного стану в Україні, оскільки вона разом з дітьми перебуває за кордоном та не планує повертатись в Україну до закінчення воєнного стану. Водночас вказувала, що на даний час вона не має коштів на оплату послуг адвоката та має бажання особисто брати участь в розгляді даної справи (а.с.81-84, т.5).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 червня 2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, клопотання ОСОБА_1 задоволено частково та відкладено судове засідання на 20 липня 2022 року о 14 год 15 хв., про що повідомлено учасників справи.

Позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 , а також представник третьої особи за зустрічним позовом: АТ «Райффайзен Банк», в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, шляхом направлення 24 червня 2022 року апеляційним судом судових повісток на їх електронні адреси, зазначені ними у поданих до суду процесуальний документах. 24 червня 2022 року судові повістки були доставлені ОСОБА_1 та АТ «Райффайзен Банк» на їх електронні адреси (а.с.112-113, т.5).

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи (п.2 ч.8 ст.128 ЦПК України).

08 липня 2022 року представник АТ «Райффайзен Банк» - Сапіга М.М. надіслав на офіційну електронну адресу Київського апеляційного суду заяву про розгляд справи без участі представника АТ «Райффайзен Банк» (а.с.116-129, т.5).

18 липня 2022 року ОСОБА_1 надіслала на офіційну електронну адресу Київського апеляційного суду клопотання про зупинення розгляду справи, в якому просила зупинити провадження у даній справі до закінчення перебування її за межами України, але не більше одного місяця з дня закінчення воєнного стану (а.с.130-135, т.5).

Клопотання про зупинення провадження у справі мотивоване тим, що у зв`язку з широкомасштабною агресією Російської Федерації проти України та введенням в Україні воєнного стану, ОСОБА_1 тимчасово разом з дітьми виїхала до США, що підтверджується доказами, які були додані нею до клопотання про відкладення розгляду справи. Зазначає, що хоча ст.ст.251, 252 ЦПК України не передбачено можливості зупинення провадження у справі з викладених в її клопотанні підстав, однак, враховуючи, що вона не має коштів на оплату послуг адвоката та має бажання особисто брати участь в розгляді даної справи, то з метою дотримання принципу рівності усіх учасників судового процесу, зокрема, на участь у судовому засіданні, ОСОБА_1 просить її клопотання задовольнити.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 липня 2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі залишено без задоволення, з тих підстав, що наведені у її клопотанні обставини не є передбаченими ст.ст.251, 252 ЦПК України підставами для зупинення провадження у справі, а з урахуванням встановленого у ст.10 ЦПК України принципу верховенства права, суд може діяти виключно у передбачений законом спосіб.

Апеляційний суд вважає, що відсутність коштів у ОСОБА_1 на оплату послуг адвоката та її бажання особисто брати участь в розгляді даної справи, також не є підставою для відкладення розгляду справи, виходячи з такого.

Так, стверджуючи про відсутність коштів на оплату послуг адвоката, ОСОБА_1 не надала апеляційному суду будь-яких доказів на підтвердження її скрутного майнового становища, що є її процесуальним обов`язком відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України. Щодо доводів клопотання ОСОБА_1 про те, що вона бажає особисто брати участь в розгляді даної справи, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність її особистої участі.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

У даній справі ОСОБА_1 детально виклала свою позицію в апеляційній скарзі, в якій аргументовано викладені доводи щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції, яка також відповідає доводам, викладених у її зустрічному позові та поясненнях у суді першої інстанції, які містяться у матеріалах справи.

Також відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції, про що неодноразово вказував у своїх рішенням ЄСПЛ. Зокрема, ЄСПЛ в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Дана справа не знаходить свого вирішення близько чотирьох років, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам і свідчить про порушення розумних строків її розгляду.

З огляду на викладене вище, з урахуванням балансу інтересів сторін та з метою дотримання передбачених законом розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 та представника АТ «Райффайзен Банк», які належним чином повідомлені про розгляд справи, зважаючи також на те, що за вимогами ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Лисова Д.О., які заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, врахувавши доводи, викладені у відзивах на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно з положеннями ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до змісту ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 04 лютого 2011 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року шлюб між сторонами розірвано.

Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, що 17 вересня 2013 року між публічним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» (продавцем) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліпченко А.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2318 (а.с.9-11, т.1).

У пункті 4.4 договору купівлі-продажу квартири від 17 вересня 2013 року передбачено, що цей договір укладений за згодою чоловіка покупця ОСОБА_2 , згода якого викладена в окремій заяві.

Із заяви ОСОБА_2 від 10 вересня 2013 року, поданої на ім`я приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сліпченко А.В., вбачається, що ОСОБА_2 не заперечує проти придбання його дружиною ОСОБА_1 трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Стверджує, що придбання вказаної квартири відповідає їх спільному волевиявленню та здійснюється в інтересах сім`ї (а.с.13, т.1).

Судом першої інстанції встановлено, що сторони не заперечують і визнають факт придбання вказаної вище квартири у шлюбі за спільні кошти подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін та підлягає поділу між ними в рівних частинах, оскільки придбана ними під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя, та, відповідно, правильно задовольнив позов ОСОБА_2 .

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про збільшення її частки шляхом виділення їй у власність трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та виділення ОСОБА_2 у власність двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , виходячи з такого.

У ч.1 ст.328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України також визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Установлено, що 28 серпня 2006 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (продавці) та ОСОБА_2 (покупцем) було укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. і зареєстрований у реєстрі за № 2778 (а.с.107-110, т.1).

Право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано 05 вересня 2006 року за реєстровим № 1470 в комунальному підприємстві Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що підтверджується реєстраційним посвідченням за №023414 від 05 вересня 2006 року, про що свідчить штамп на договорі купівлі - продажу квартири від 28 серпня 2006 року.

Зазначений договір купівлі - продажу квартири від 28 серпня 2006 року у встановленому законом порядку не визнано недійсним та не розірвано.

Згідно з ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Частинами 3 та 4 ст.334 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі - продажу квартири від 28 серпня 2006 року та його реєстрації в комунальному підприємстві Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації) визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно зі ст.182 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі - продажу квартири від 28 серпня 2006 року та його реєстрації в комунальному підприємстві Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з умов: реєстрація таких прав була проведена відповідна до законодавства, що діяла на момент їх виникнення; на момент їх виникнення діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) зробила висновок про те, що до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами ч.4 ст.334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_2 набув 05 вересня 2006 року, тобто з моменту державної реєстрації договору купівлі - продажу квартири від 28 серпня 2006 року в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна.

За змістом положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Згідно із ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму ст.60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Водночас відповідно до п.1 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Установивши, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_2 набув 05 вересня 2006 року, тобто за чотири роки до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ця квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_2 відповідно до п.1 ч.1 ст.57 СК України, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20).

Аналогічного висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 06 липня 2022 року у справі № 372/3737/19 (провадження № 61-21173св21).

Тому колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що оскільки ОСОБА_2 не зареєстрував у Реєстрі прав власності на нерухоме майно своє право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 серпня 2006 року, то у 2006 році ОСОБА_2 фактично не набув право власності цю квартиру, з наведених вище підстав.

Також колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги про те, що оскільки для придбання квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 отримав кредит АТ «Райффайзен Банк» на суму 97 000 доларів США, і частину цих коштів було сплачено вже під час перебування сторін у шлюбі, то вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а тому є об`єктом поділу.

З матеріалів справи вбачається та визнається ОСОБА_2 , що для придбання квартири АДРЕСА_2 , позивач ОСОБА_2 отримав кредит у АТ «Райффайзен Банк Аваль» на суму 97 000 доларів США, строком до 28 серпня 2026 року, що підтверджується кредитним договором №014/1179/74/885 від 28 серпня 2006 року (а.с.128-131, т.1).

На забезпечення виконання цього кредитного договору №014/1179/74/885, 28 серпня 2006 року між ОСОБА_2 та АТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за №2782, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 , а також договір іпотеки зареєстрований в реєстрі за №2784, предметом якого є квартира АДРЕСА_3 (а.с.132-135, 136-139, т.1).

Установлено, що 28 липня 2011 року між ОСОБА_2 і АТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір №014/1123/74/25947, за яким ОСОБА_2 отримав кредиту на суму 402 512 грн 51 коп., строком до 28 червня 2026 року (а.с.162-167, т.1).

На забезпечення виконання вказаного кредитного договору 014/1123/74/25947, 28 липня 2011 року між ОСОБА_2 і АТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за №1149, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 (а.с.162-167, т.1).

Із даного іпотечного договору вбачається, що квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу квартири від 28 серпня 2006 року, який зареєстрований у комунальному підприємстві Київське міську бюро технічної інвентаризації 05 вересня 2006 року, про що свідчить реєстраційне посвідчення № НОМЕР_1 , в якому зазначено, що запис в реєстрову книгу № д.957-253 внесено за за реєстровим №1470 (а.с.162-167, т.1).

У суді першої інстанції ОСОБА_2 зазначав та фактично підтвердила ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що метою укладення кредитного договору 014/1123/74/25947 від 28 липня 2011 року була реструктуризація/рефінансування заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №014/1179/74/885 від 28 серпня 2006 року.

Так, у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Така позиція прослідковується і в низці судових рішень Верховного Суду, зокрема, в постанові від 13 травня 2019 року у справі № 638/1962/17 (провадження № 61-25286св18), постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 607/2831/16-ц (провадження № 61-27855св18) тощо.

У ч.3 ст.61 СК України зазначається: якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вищезазначене законодавче положення кореспондується із ч.4 ст.65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Разом з тим, сплата боргів одного з подружжя, що виникли до укладення шлюбу, за рахунок коштів подружжя може за певних обставин ураховуватися під час вирішення спору про поділ спільного майна чи боргових зобов`язань, проте не може бути підставою для визнання права на майно, набуте до укладення шлюбу (див. постанову Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/14662/15-ц (провадження № 61-19294св18).

Отже, враховуючи, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_2 набув 05 вересня 2006 року, тобто за чотири роки до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , то та обставина, що ця квартира була придбана ним за рахунок кредитних коштів, частину яких було сплачено ним під час перебування його у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , не змінює правового режиму права особистої приватної власності ОСОБА_2 на цю квартиру, що виключає можливість її поділу між сторонами.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги в частині збільшення частки у спільному майні подружжя, ОСОБА_1 зазначала, що з нею проживають двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Так, при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч.2,3 ст.70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу.

Колегія суддів вважає, що відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 в частині збільшення її частки у спільному майні подружжя шляхом виділення їй у власність трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що проживання дітей з одним із подружжя саме по собі не є підставою для збільшення його частки у спільному сумісному майні, а наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна ОСОБА_1 не доведено, що є її процесуальним обов`язком відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України.

Аналогічна правова позиція викладене у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2019 року у справі № 297/2837/17 (провадження № 61-7846св19).

Таким чином, наведені у апеляційній скарзі доводи не дають підстав вважати про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 червня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: