ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2022 року м. Чернівці

Справа № 723/5156/20

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І.М.,

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.,

секретар Конецька Д.Г.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Кам`янська сільська рада Чернівецького району, ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 03 листопада 2021 року, головуючий у І-й інстанції Яківчик І.В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Кам`янської сільської ради Чернівецької області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення Михальчанської сільської ради.

В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона та її родина з 1957 року користуються спірною земельною ділянкою, однак рішенням сесії Михальчанської сільської ради від 03 грудня 2020 року за № 92-35/2020 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 за рахунок земель житлової та громадської забудови, яка розташована по АДРЕСА_1 та цим же рішенням надано ОСОБА_3 у власність земельну ділянку кадастровий номер :03:003:0005 площею 0,0834 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Зазначала, що пункти 1, 1.1. рішення № 92-35/2020 є необґрунтованими, безпідставними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства з тих підстав, що проекти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, відповідно до вимог п.п 1 ч. 1 ст. 5. ч. З ст. 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації", систематично та оперативно оприлюднюються ними не пізніш як за 10 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття, однак вказане не було виконано.

Відповідачем порушено пункт 9 статті 118 ЗК України, згідно з яким орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження й проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Однак на момент прийняття оскаржуваного п. 1 рішення Михальчанська сільська рада не отримувала погоджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки розробник проекту листом від 23 листопада 2020 року відкликав проект землеустрою на доопрацювання і назад проект не повертався.

Крім цього, в оскаржуваному рішенні не зазначений кадастровий номер земельної ділянки і при виготовленні проекту землеустрою межі земельної ділянки не були погоджені з сусідніми власниками та користувачами.

Кадастровий план земельної ділянки який міститься в проекті землеустрою також не відповідає статті 34 Закону України "Про державний земельний кадастр", а саме в описі меж відсутні кадастрові номери суміжних земельних ділянок, хоча земельна ділянка площею 0,0834 га з кадастровим номером :03:003:0005 межує із земельними ділянками площею 0,2976 га з кадастровим номером :03:003:0111 та площею 0,25 га з кадастровим номером :03:003:0385.

Також при незаконному прийняті п. 1.1. рішення № 92-35/2020 щодо надання у власність земельної ділянки ОСОБА_2 , Михальчанською сільською радою не враховано те, що зазначеною земельною ділянкою користувалась позивач та її родина більше тридцяти років, що підтверджується відповідним актом і те, що вона звернулась до Михальчанської сільської ради із заявою щодо передачі їй у власність цієї земельної ділянки.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати незаконним та скасувати пункти 1., 1.1. рішення XXXV сесія Михальчанської сільської ради VII скликання від 03.12.2020 р. № 92-35/2020 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)".

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 03 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Посилається на те, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини справи, що призвело до прийняття помилкового рішення.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що за однією заявою ОСОБА_2 від 16 листопада 2020 року неможливо затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який не додано до заяви.

В Акті, який підписано сусідами, зазначається про те, що вона та її сім`я користується спірною земельною ділянкою з 1957 року та на ній посаджено сад. Михальчинська сільська рада затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 , який в неї був відсутній, так як відкликаний розробником на доопрацювання. При виготовленні проекту землеустрою межі земельної ділянки не були погоджені з сусідніми власниками та користувачами. Кадастровий план земельної ділянки, який міститься в проекті землеустрою, не відповідає статті 34 ЗУ «Про державний земельний кадастр».

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду жодних документів, які б достовірністю вказували, що ОСОБА_1 чи членам її родини надавалась саме спірна земельна ділянка. Це свідчить про недоказаність позову в частині законності користування цією земельною ділянкою позивачем чи будь-ким із членів її сім`ї чи родини. Наданий Акт про те, що цією землею користувалась ОСОБА_1 чи інші особи, який доданий до заяви від 23 листопада 2020 року про передачу їй земельної ділянки, яка вже належала ОСОБА_2 , не є належним і допустимим доказом передачі їй в користування цієї земельної ділянки.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що рішенням Михальчанської сільської ради від 22 вересня 2020 року № 67-33/2020, прийнятим за заявою ОСОБА_2 від 27 серпня 2020 року, надано дозвіл ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність орієнтовною площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) із земель запасу, житлової та громадської забудови, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність безоплатно ОСОБА_2 розроблено ФОП " ОСОБА_4 " 02 жовтня 2020 року, підписаний розробником, засвідчений печаткою розробника та погоджений експертом державної експертизи.

16 листопада 2020 року в Державному земельному кадастрі зареєстровано земельну ділянку за кадастровим номером :03:003:0005 по АДРЕСА_1 .

З висновку експерта та витягу з Державного земельного кадастру вбачається, що вказана земельна ділянка має остаточний розмір 0,0834 га, цільове її призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), має кадастровий номер :03:003:0005. Будь-які зауваження до проекту відведення відсутні. Обмеження у використанні ділянки не зареєстровані.

Рішенням Михальчанської сільської ради № 92-35/2020 від 03 грудня 2020 року, на підставі заяви ОСОБА_2 від 16 листопада 2020 року, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 , яка розташована на АДРЕСА_1 та надано ОСОБА_2 у власність цю земельну ділянку з кадастровим номером :03:003:0005, площею 0,0834 га для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Згідно зі статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Частиною першою статті 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно з пунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118, 186-1 ЗК України.

Пунктом «г» частини першої статті 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним, при цьому відповідний орган у випадку прийняття рішення про відмову у надані такого дозволу зобов`язаний належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Частиною дев`ятою статті 118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до положень частин четвертої, п`ятої та шостої статті 186-1 ЗК України розробник проекту землеустрою подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Орган, зазначений в частині першій цієї статті, зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Згідно з частиною першою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються лише у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

У дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проекту землеустрою тощо (стаття 50 Закону України «Про землеустрій»).

Дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу в подальшому точно визначити предмет відведення. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати у власність в майбутньому.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 29 вересня 2020 року (справа № 688/2908/16-ц) звернула увагу, що відсутність договірних відносин між сторонами до моменту укладення договору не означає, що на переддоговірній стадії сторони не несуть жодних обов`язків по відношенню одна до одної. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. При цьому обов`язок діяти добросовісно поширюється на обидві сторони.

Так, може кваліфікуватися як недобросовісна така поведінка власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування), коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду, необґрунтовано зволікає з розглядом проекту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і у той же час надає дозвіл на розробку проекту землеустрою та затверджує цей проект щодо іншої особи.

З іншого боку, якщо особа, отримавши дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі. Не вважатиметься добросовісною і поведінка особи, яка отримала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробила проект та подала його на затвердження, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду.

Отже, рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність чи користування зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод. Зазначений інтерес, у випадку формування земельної ділянки за заявою такої особи та поданими документами, підлягає правовому захисту. Погодження та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка раніше сформована на підставі проекту землеустрою іншої особи, порушує законний інтерес такої особи щодо можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру приватизації земельної ділянки та суперечить вимогам землеустрою. За наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок в межах встановлених норм (стаття 121 ЗК України), першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проекту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього відсутні законні перешкоди.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про дотримання та погодження у встановленому законодавством порядку процедури розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідача ОСОБА_2 , оскільки проект землеустрою, розроблений ПП " ОСОБА_4 ", підписаний розробником, підпис якого посвідчений його печаткою, кадастровий план є складовою частиною проекту землеустрою, який погоджений відповідно до передбаченого законодавством України порядку. Висновком експерта державної експертизи підтверджено, що до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 будь-які зауваження відсутні. Обмеження у використанні ділянки не зареєстровані.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка користується спірною земельною ділянкою з 1957 року і її право користування спірною земельною ділянкою не припинено, є безпідставними, виходячи з наступного.

У силу частин другої, третьої, четвертої, шостої, десятої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

Дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу в подальшому точно визначити предмет оренди. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати в оренду в майбутньому. У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку.

Звернення заінтересованої особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування за затвердженням проекту землеустрою є пропозицією цієї особи щодо визначення конкретного предмета оренди - земельної ділянки, конкретизованої у проекті землеустрою.

Затвердження проекту землеустрою щодо відведення ділянки засвідчує згоду власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування) із вибором предмета оренди - земельної ділянки, конкретизованої у проекті землеустрою.

Наявність рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою на земельну ділянку, яку заявник бажав отримати у користування чи у власність, не є обставинами, з якими закон пов`язує набуття права на земельну ділянку, а є лише вчинення дій майбутніми орендарем та орендодавцем щодо погодження однією із умов майбутнього договору - визначення конкретної земельної ділянки, яка може стати предметом оренди. Розробка проекту землеустрою не резервує певну земельну ділянку за особою, яка замовила такий проект.

Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 669/703/20-ц.

Доказів того, що позивачем було розроблено проект землеустрою чи виготовлялися інші правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку раніше ніж це було здійснено відповідачем ОСОБА_2 суду не надано.

Отже, оскаржуваними пунктами 1, 1.1. рішення XXXV сесії Михальчанської сільської ради VII скликання від 03 грудня 2020 року № 92-35/2020 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)" права позивача не порушено.

Зволікання із виготовленням та поданням на затвердження проекту землеустрою та розробленої земельної документації не свідчить про її добросовісну поведінку та наявність у нього інтересу щодо отримання в користування земельної ділянки.

При цьому позивач повинен цілком очікувати, що земельна ділянка, яку вона планує отримати у користування, у зв`язку з таким зволіканням, може бути надана в користування або у власність іншій особі (особам), що у справі, яка переглядається, й відбулося.

Вказані висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 392/716/16-ц, від 25 листопада 2020 року у справі № 530/1856/18, від 21 березня 2018 року у справі № 536/233/16-ц, від 24 квітня 2018 року у справі № 401/2400/16-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 826/5737/16, від 19 червня 2018 року у справі № 922/864/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 924/174/18.

У справі № 742/2916/15-ц від 11 квітня 2018 року Верховний Суд зробив висновок, що стаття 119 ЗК України значно відрізняється від статті 344 ЦК України та не передбачає жодних переваг особам, зазначених у частині І цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності і фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 Земельного кодексу України).

Відповідно до частин першої четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій

Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення суду, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 01 листопада 2021 року - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 03 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 20 січня 2022 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: А.І. Владичан

І.Н. Лисак