Справа №442/8800/21
Провадження №2/442/185/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2022 року

Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі: головуючої судді: Гарасимків Л.І.

при секретарі - Петрів В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дрогобич цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення ( виклику) сторін за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 23 вересня 1999 року між нею, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дрогобичі Львівської області, актовий запис №421. Оскільки відносини з відповідачем у них не склалися, нею подано до Дрогобицького міськрайонного суду цивільний позов про розірвання шлюбу. За час перебування шлюбу вони з відповідачем постійно проживали в квартирі на АДРЕСА_1 , однак при приватизації цього житла вона, проживаючи в цій квартирі, не була прописана в ній, і відповідно відповідачем одноособово було приватизовано цю квартиру. В цій квартирі вони спільно з відповідачем зробили капітальний ремонт, придбали необхідні меблі та техніку. Вона надалі проживає та зареєстрована в цій квартирі, іншого житла у неї немає. Так під час їхнього подружнього життя відповідач приватизував квартиру на АДРЕСА_1 , про що свідчить свідоцтво про право власності на квартиру, видане 17.03.2011 комісією з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради, за № 3/12, реєстраційний номер 33361887. Ця квартира складається з двох кімнат та кухні, житловою площею 30,0 кв.м, загальною площею 53,9 кв.м. Частиною 4 статті 61 Сімейного кодексу України в редакції, яка діяла в період з 09.02.2011 року до 13.06.2012 року, було встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Тому до цієї події, приватизації вищевказаної квартири відповідачем має бути застосований той закон, під час дії якого ця подія мала місце. В даному випадку приватизація квартири відбулася у березні 2011 року, право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем 17 березня 2011 року і на цей час діяв закон, а саме відповідна редакція ч.4 ст.61 СК України, яка передбачала безумовне встановлення статусу житла, набутого одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Тому, оскільки зазначена квартира була приватизована відповідачем під час їхнього подружнього життя і ця приватизація відбулася під час дії ч.4 ст.61 СК України в редакції, яка діяла в період з 09.02.2011 року до 13.06.2012 року, тому ця приватизована квартира є спільною сумісною власністю її та відповідача, відтак у неї виникла необхідність звернутися до суду.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило.

Відповідач відзив на позовну заяву не подавав, ухвалу про розгляд справи в спрощеному позовному провадженні відповідачу надіслано та останьому вручено особисто, повідомлення міститься а матеріалах справи.

Відповідно до ст.247 ЦПК судовий розгляд проведено без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 23.09.1999р. між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дрогобичі, Дрогобицького району Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Львів), про що складено відповідний актовий запис за №421.

Як вбачається із копії Свідоцтва про право власності на квартиру від 17.03.2011р., виданого Комісією з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради, квартира, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , дійсно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , загальна площа квартири становить 53,9 м.2., а відновна вартість на момент приватизації 9,43грн.

Як вбачається із копії Витягу про державну реєстрацію прав від 07.04.2011р., ОСОБА_2 на праві приватної власності ( 1/1 частка) належить квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України.

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Зі змісту п.п.23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Крім того, частиною 4 статті 61 Сімейного кодексу України в редакції, яка діяла в період з 09.02.2011 року до 13.06.2012 року, було встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", ч.І ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Рішенням Конституційного Суду України у справі щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 № 1-рп/99 було, зокрема, визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце, а тому до приватизації спірної квартири, яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , має бути застосований той закон, під час дії якого ця подія мала місце.

Із врахуванням того факту, що приватизація квартири відбулася у березні 2011 року, право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем 17 березня 2011 року і на цей час діяв закон, а саме відповідна редакція ч.4 ст.61 СК України, яка передбачала безумовне встановлення статусу житла, набутого одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, а тому спірна квартира була приватизована відповідачем під спільного подружнього життя та являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 10, 13, 81, 82, 89, 141, 259, 263, 265, 267-268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ :

Позов задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з двох кімнат ( житловою площею 30,0 кв.м., загальною площею 53,9 кв.м, реєстраційний номер 33361887).

Визнати за ОСОБА_1 , право спільної часткової власності на 1/2 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 1/2 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 в користь держави судовий збір в сумі 1449 ( одну тисячу чотириста сорок дев`ять ) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Сторони по справі :

Позивач : ОСОБА_1 , місце реєстрації : АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Відповідач : ОСОБА_2 , місце реєстрації : АДРЕСА_1 , ІПН- невідомий.

Суддя Гарасимків Л.І.