ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/1654/21 Номер провадження 22-ц/814/332/22Головуючий у 1-й інстанції Нагорна Н. В. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

Секретар: Гречка Є.В.

За участю: представника відповідача - адв. Ольховського В.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі представників - адвоката Прядки Віталія Олексійовича, адвоката Гараєвої Оксани Сергіївни

на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 26 жовтня 2021 року (повний текст складено 01.11.2021 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 14 червня 2020 року поїзд №4832 «Гребінка-Прилуки» під керуванням машиніста ОСОБА_2 на 771 км ПК4 перегону Пирятин - Грабарівка скоїв наїзд на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих травм помер.

За даним фактом було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000217 від 14.06.2020р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України. Постановою слідчого від 19 серпня 2020 року вказане кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України.

Зазначає, що вона (позивач) є матір`ю загиблого ОСОБА_3 , яка внаслідок його смерті зазнала глибоких душевних страждань, вона позбавлена можливості розраховувати на підтримку та допомогу сина як зараз, так і в майбутньому.

Вказує, що проживала разом із сином і його смерть призвела до порушень сталого життєвого устрою та непоправно зруйнувало найважливіший життєвий зв`язок.

З урахуванням наведеного прохала стягнути з АТ «Українська залізниця» на свою користь 400000,00грн у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 26 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю, задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 200000 гривень.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 2000 гривень.

У поданій апеляційній скарзі на рішення місцевого суду відповідач в особі представників В.О. Прядка, О.С. Гараєвої, посилаючись на недоведеність судом обставин, що мають значення для справи, невірну оцінку доказів, порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення районного суду скасувати, у задоволенні позову відмовити.

Вказують, що матеріалами справи достеменно установлено, що в загибелі сина позивача вини правників локомотивної бригади не має, їх дії були правомірними та належними, а саме невідкладно було застосовано екстрене гальмування, однак, зважаючи на вагу та швидкість потягу №4832, внаслідок неправомірної поведінки ОСОБА_3 (сидіння на коліях), настала невідворотна за даних умов подія - поїзд, маючи вагу 216 тонн та швидкість руху 50 км/год, після застосування екстреного гальмування з поданням піску під колісні пари, продовжував невідворотно рухатися ще 200 м до повної зупинки. Відтак, вважають, що шкода була завдана потерпілому внаслідок непереборної сили.

Зазначають, що ОСОБА_3 свідомо потрапив на залізничну колію, перебуваючи при цьому в стані алкогольного сп`яніння, відтак, повинен був усвідомлювати, що перебування на колії при наближенні потягу матиме наслідком наїзд. З урахуванням наведеного вказують, що не встановлення в межах кримінального провадження винних дій саме потерпілого в події, що сталась, не свідчить про відсутність таких.

Вказують, що в обґрунтування факту та ступеня моральних страждань, позивачем не було надано жодних доказів щодо їх підтвердження, як то: звернення за фаховою медичною допомогою, проходження реабілітації, висновок судово-психологічної експертизи, надання психологічної підтримки позивачу, тощо.

Зауважують, що ОСОБА_1 належним чином свої батьківський обов`язки не виконувала, що підтверджується постановами про притягнення її до адміністративної відповідальності (справа №544/1115/17 від 23.11.2017 року та справа №544/270/18 від 24.04.2018 року, справа №733/457/15-п від 20.03.2015 року), а тому руйнування життєвого зв`язку між матір`ю та сином відбулося ще за його життя.

Окрім того, апелянт вважає, що відсутність у діях відповідача неправомірності чи протиправності виключає його обов`язок відшкодування шкоди.

У судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав та прохав її задовольнити.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши поясненняпредставника відповідача, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Місцевим судом установлено, що, відповідно до актового запису №30 в Книзі реєстрації народжень ВРАГС Ічнянського РУЮ Чернігівської області, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками його записані - ОСОБА_4 /батько/ та ОСОБА_5 /мати/ (Свідоцтво /повторне/ про народження Серії НОМЕР_1 від 19.10.2006 року, а.с.17).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 /позивач/ змінила прізвище на « ОСОБА_6 » у зв`язку з одруженням із ОСОБА_7 12.11.2019 року, актовий запис №111, складений Пирятинським РВДРАЦС ГТУЮ У Полтавській області (а.с.18).

У подальшому, згідно актового запису №08, складеного Сасиніською сільською радою Пирятинського району Полтавської області, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (Свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_2 від 17.06.2020 року, а.с.14).

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 19.08.2020 року, кримінальне провадження №0000217 за фактом залізнично-транспортної пригоди, яка мала місце 14 червня 2020 року на 771 км перегону Пирятин - Грабарівка Лубенського району (на той час Пирятинського району) Полтавської області за участі поїзда №4832 «Гребінка-Прилуки» під керуванням машиніста ОСОБА_2 та пішохода ОСОБА_3 , внаслідок якої останній загинув, - закрито у зв`язку з відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення (а.с.7-13).

Причиною, що призвела до нещасного випадку, була необережність потерпілого ОСОБА_3 , а саме недотримання пп. 2.5, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998р. №54, про що вказано у постанові про закриття кримінального провадження від 19.08.2020 р.

Як убачаєтьсь з даних постанови про закриття кримінального провадження від 19.08.2020 року, відомостей Судово-токсикологічного дослідження у крові ОСОБА_3 виявлено етиловий спирт у концентрації 2,3 промілє та в сечі - 2,8 промілє, що по офіційним таблицям та відносно живої особи відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння.

Згідно довідки АТ «Українська залізниця» №ЦЦТех - 08/254 від 27 серпня 2021 року тепловоз серії ЧМЕЗ №3342 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Гребінка» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця». Машиніст ОСОБА_2 працює у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Гребінка» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніста тепловоза з 07 лютого 2007 року по теперішній час (а.с.16).

З Протоколу оперативної наради при начальнику локомотивного депо Гребінка Південної залізниці від 15 червня 2020 року, Акту службового розслідування аварії від 16 червня 2020 року, пояснень ОСОБА_2 , ОСОБА_8 (а.с.54-60), вбачається, що вина працівників АТ «Українська Залізниця» в загибелі ОСОБА_3 відсутня.

Задовольняючи позовні вимоги частково, місцевий суд, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись нормами законодавства, діючого на час виникнення спірних правовідносин, дійшов висновку про законодавчу обґрунтованість вимог позивача щодо відшкодування на її користь, як особи, потерпілої за наслідками вчинення залізнично-транспортної пригоди, моральної шкоди у визначеному розмірі в 200 тис. грн.

Такий висновок місцевого суду в повній мірі відповідає обставинам справи та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна (немайнова) шкода відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.

Згідно ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім?єю.

Стаття 23 ЦК України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно роз`яснень, викладених у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб..

Головною умовою покладення на особу обов`язку компенсувати моральну шкоду є наявність такої шкоди.

Відповідно до п.п.3-5 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як убачається з актового запису №30 в Книзі реєстрації народженьВРАГС Ічнянського РУЮ Чернігівської області, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , та його батьками є: ОСОБА_4 /батько/ та ОСОБА_9 /мати/ (Свідоцтво /повторне/ про народження Серії НОМЕР_1 від 19.10.2006 року, а.с.17).

Таким чином, померлий ОСОБА_3 є сином позивача ОСОБА_10 , а тому вона є потерпілою, і, в розумінні ст.1168 ЦК України, має право на відшкодування моральної шкоди страховиком.

При цьому, як убачається зі змісту позовних вимог, ОСОБА_10 , оцінила заподіяну їй моральну шкоду в розмірі 400000,00 грн., яку, на думку позивача, необхідно стягнути з відповідача.

Матеріалами справи встановлено, що померлий неповнолітній ОСОБА_11 був сином позивача, дуже близькою людиною та опорою останньої. Також, внаслідок смерті сина, позивач зазнала глибоких душевних страждань, була позбавлена можливості розраховувати на підтримку та допомогу ОСОБА_3 як зараз, так в майбутньому.

З урахуванням наведеного, враховуючи характер та обсяг психічних і душевних страждань, яких зазнала позивач внаслідок смерті сина, колегія суддів приходить до висновку що розмір моральної шкоди в сумі 200000,00 грн. є об`єктивним, відповідатиме вимогам розумності, виваженості та справедливості та є таким, що відповідатиме правомірним очікуванням позивача та не буде надто обтяжливим для відповідача, враховуючи, що ним є юридична особа.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що матеріалами справи установлено, що в загибелі сина позивача вини правників локомотивної бригади не має, їх дії були правомірними та належними, відтак, загибель ОСОБА_3 мала місце внаслідок неправомірних дій саме потерпілого та непереборної сили, колегія суддів до уваги не приймає з урахуванням наступного.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі №466/4412/15-ц (провадження №61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі №756/16649/13-ц (провадження №61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження №61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі №601/1304/15-ц (провадження №61-33216св18), від 28.10.2020 року у справі №445/370/19, від 16.12.2020 року у справі №161/3557/19, від 24.11.2021 року у справі № 342/709/20.

Так, у постанові від 16.12.2020 року у справі №161/3557/19 за аналогічних обставин Верховний Суд приходить до висновку, що «у спірному випадку ДТП мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілої, а не внаслідок непереборної сили, як про це помилково стверджує заявник».

У постанові від 24.11.2021 року у справі №342/709/20 Верховний Суд наголошує, що «як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації».

Також, як вірно зазначено в оскаржуваному судовому рішенні, відповідачем не було доведено факту існування непереборної сили, внаслідок якої настала залізнично-транспортна пригода та загибель ОСОБА_3 та не надано в цій частині жодних належних доказів.

Відповідачем також не надано доказів, які могли б свідчити про наявність умислу в діях ОСОБА_3 .

У постанові по справі №450/4163/18 Верховний Суд дійшов до наступного висновку: «Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого, на яку послалися суди попередніх інстанцій».

Для спростування такої презумпції відповідачем не було надано належних та допустимих доказів, а, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відтак, місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що доводи представника відповідача в тій частині, що загибель ОСОБА_3 відбулася внаслідок його власного умислу не заслуговують на увагу, оскільки доказів існування умислу загиблого на спричинення собі смерті не було встановлено ні під час судового розгляду справи, ані під час досудового розслідування кримінального провадження №0000217, що підтверджується постановою від 19.08.2020 року.

Враховуючи вищевикладене твердження в апеляційній скарзі про те, що шкода була завдана потерпілому внаслідок непереборної сили, як і щодо умислу в діях потерпілого колегія суддів вважає неспроможними.

У відповідності до частини другої статті 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Отже, суд може зменшити розмір шкоди на підставі частини другої статті 1193 ЦК України в разі встановлення, що виникненню вказаної шкоди сприяла груба необережність потерпілого.

Разом із тим, оскільки матеріалами справи, не встановлено грубої необережності потерпілого, то підстав для зменшення розміру шкоди не вбачається, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є також безпідставними.

Твердження апелянта про те, що в обґрунтування факту та ступеня моральних страждань, позивачем не було надано жодних доказів щодо їх підтвердження, як то звернення за фаховою медичною допомогою, проходження реабілітації, висновок судово-психологічної експертизи, надання психологічної підтримки позивачу, тощо суд оцінює критично, оскільки сам факт загибелі сина під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивача, враховуючи те, що, згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (постанова Верховного Суду від 16 грудня 2020 року, справа №161/3557/19).

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала свої батьківські обов`язки, що підтверджується постановами про притягнення її до адміністративної відповідальності (справа №544/1115/17 від 23.11.2017 року та справа №544/270/18 від 24.04.2018 року, справа №733/457/15-п від 20.03.2015 року), а тому руйнування життєвого зв`язку між матір`ю та сином відбулося ще за його життя, колегія суддів до уваги також не приймає, оскільки, як вірно визначено місцевим судом, в силу положень ст.39 КУпАП позивач вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню.

Окрім того, у ході підготовки апеляційного розгляду справи, судом було направлено запити до Сасинівського старостинського округу Пирятинської ОТГ Лубенського району, на території якого мешкав ОСОБА_3 та до Комунального закладу «Удайцівський навчально-реабілітаційний центр» Чернігівської обласної ради, де свого часу навчався ОСОБА_3 .

Згідно інформації, наданої КЗ «Удайцівський навчально-реабілітаційний центр», ОСОБА_3 навчався у даному закладі з 01.09.2016р. по 31.05.2018р. В період навчання він не перебував на повному державному утриманні (вихідні, святкові, канікулярні дні-га утриманні матері). Протягом навчання його мати, ОСОБА_9 відвідувала сина та підтримувала зв`язок з педагогами закладу.

Як убачається з відповіді старости Сасинівського старостинського округу, ОСОБА_3 проживав за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації з 2019 року до моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 . Разом з ним в орендованому будинку мешкали у т.ч. мати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вітчим ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Вихованням та утриманням займалася мати - ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться фактично до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що місцевим судом було ухвалено законне та обгрунтоване рішення, правильно і виважено, з урахуванням того, що смерть ОСОБА_11 була спричинена також його особистою необережністю, оскільки однією з причин його загибелі було недотримання померлим Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 22.11.2007р. №1059, та з урахуванням принципу розумності , виваженості і справедливості було визначено розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню відповідачем.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі представників - адвоката Прядки Віталія Олексійовича, адвоката Гараєвої Оксани Сергіївни, - залишити без задоволення.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 26 жовтня 2021 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ: Т.О. Кривчун

СУДДІ: Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак