Дата документу 18.01.2022 Справа № 335/9081/20
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 335/9081/20Головуючий у 1-й інстанції Соболєва І.П. Повний текст рішення складено 22.03.2021 року.
Пр. № 22-ц/43/22Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (надалі Банк), Дружківський міський відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про поділ сумісного майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 3-7), який в подальшому уточнив (а.с. 65-77, 119-126), та в якому просив: - здійснити поділ автомобілю марки Toyota, модель RAV 4, тип загальний легковий універсал-В, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 номер кузова: НОМЕР_2 , колір сірий, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; - визнати за ним право особистої власності автомобіль марки Toyota, модель RAV 4, тип загальний легковий універсал-В, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 номер кузова: НОМЕР_2 , колір сірий; - зняти арешт з автомобілю марки Toyota, модель RAV 4, тип загальний легковий універсал-В, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 номер кузова: НОМЕР_2 , колір сірий, накладений на підставіпПостанови про арешт майна боржника, винесеної заступником начальника відділу Дружківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Листопад С.І., серії ВП №51517340, від 13.12.2018 року.

В обґрунтування вищезазначеного позову позивач зазначав, що 12.12.2007 позивач уклав шлюб з відповідачкою по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На теперішній час позивачем подано позовну заяву про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, яке отримано судом 09.09.2020 та по якій 21.09.2020 відкрито провадження у справі № 335/7626/20. В період перебування у шлюбі сторонами був придбаний автомобіль марки Toyota, модель RAV 4, тип загальний легковий універсал-В, 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , який зареєстрований на її ім`я відповідачки. Оскільки автомобіль придбано в період шлюбу, то належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Позивач пояснював, що відповідачка не має прав та ні коли спірним автомобілем не керувала. Відповідно до висновку про вартість за вих. № 53/09/20 від 06.10.2020, складений ТОВ «Укрспецекспертиза», вартість автомобіля складає 95000,00 грн. Вважав за можливим поділити майно, а саме автомобіль марки Toyota, модель RAV 4, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; визнавши за позивачем право особистої власності на нього, стягнути з позивача на користь відповідачки в рахунок компенсації її вартості належної їй 1/2 частки спільного майна 47500,00 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Соболєву І.П. (а.с. 27).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 30) відкрито провадження у цій справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 61) залучено до участі у вищезазначеній справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, таких осіб: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», Акціонерне товариство «Альфа-Банк», Дружківський міський відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2021 року (а.с. 164-167) позов ОСОБА_1 у цій справі задоволено.

Визнано автомобіль марки TOYOTA, модель RAV4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер кузова: НОМЕР_3 , колір сірий спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

У порядку поділу спільного майна подружжя виділено автомобіль марки TOYOTA, модель RAV4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер кузова: НОМЕР_3 , колір сірий ОСОБА_1 .

Скасовано арешт, накладений на автомобіль марки TOYOTA, модель RAV4, р.н. НОМЕР_1 , 2006 року випуску, накладений постановою заступника начальника відділу Дружківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Листопад Світланою Іванівною, від 13.12.2018, виконавче провадження № 51517340.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 950,00 грн.

Всі учасники цієї справи із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім третьої особи Банку.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с. 174-178) просило рішення суду першої інстанції скасувати та винести постанову, якою позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 206).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою Банку у цій справі відкрито (а.с. 217-218), дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с.220).

За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідач ОСОБА_2 (а.с. 227-234) та позивач ОСОБА_1 (а.с. 235-247) подали апеляційному суду відзиви на вищезазначену апеляційну скаргу Банку (третьої особи) у цій справі.

Третя особа Дружківський міський відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів, з яких 11 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень). Крім того, суддя-доповідач перебувала у щорічній та додатковій відпустках (а.с. 226, 248).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку, як третьої особи у цій справі, підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовими рішеннями є: …рішення, постанови… (ст. 258 ч. 1 ЦПК України).

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі з урахуванням останніх уточнень, керувався ст. ст. ст.ст. 10, 12, 13, 19, 80, 81, 141, 142, 200, 206, 211, 263 265, 268, 273 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновкам суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 12.12.2007 між позивачем і відповідачем укладено шлюб (свідоцтво про шлюб, копія а.с. 45).

02.02.2018 за відповідачем ОСОБА_2 , як власницею, зареєстровано автомобіль марки TOYOTA, модель RAV4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер кузова: НОМЕР_3 , колір сірий (свідоцтво про реєстрацію ТЗ, копія а.с. 44).

Заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 31.03.2016 у справі № 243/2181/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 стягнуто заборгованості за кредитним договором та судові витрати (копія а.с. 116-117).

З метою примусового виконання зазначеного рішення відкрито виконавче провадження №51517340 від 24.06.2016 з виконання виконавчого листа №2/243/1319/2016, виданого 03.06.2016 Слов`янським міськрайонним судом Донецької області у справі №243/2181/16-ц постанова від 14.06.2016 року, копія а.с. 52).

В рамках цього виконавчого провадження винесено постанову про накладення арешту на майно, що належить боржнику ОСОБА_2 (постанова від 11.08.2017 року, копія а.с. 53-54).

На підставі постанови про арешт майна боржника від 13.12.2018, винесеної заступником начальника відділу Дружківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Листопад С.І., в рамках виконавчого провадження № 51517340, накладено арешт на майно боржника ( ОСОБА_2 ), а саме вищезазначений автомобіль марки Toyota, модель RAV 4, тип загальний легковий універсал-В, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (копія а.с. 55-56).

Постановою від 16.12.2019 заступником начальника відділу Дружківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Листопад С.І. у виконавчому провадженні 51517340 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (копія а.с. 93).

Відповідно до висновку про вартість за вих. № 53/09/20 від 06.10.2020 складений ТОВ «Укрспецекспертиза» вартість автомобіля складає 95000,00 грн. (а.с.46).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у справі № 335/7626/20 від 24.11.2020 (копія а.с. 158-159) шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 розірвано. Рішення суду набрало законної сили 24.12.2020.

18.12.2020 позивачем ОСОБА_1 сплачено ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частини автомобілю (47500,00 грн.) марки TOYOTA, модель RAV4, р.н. НОМЕР_1 , що підтверджується квитанцією № TR.46434959.52041.24675 від 18.12.2020 року Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (копія а.с. 73).

Таким чином, із досліджених судом першої інстанції доказів було правильно встановлено, що з 12 грудня 2007 року (свідоцтво про шлюб, копія а.с. 45) по 24 грудня 2020 року (рішення суду про розірвання шлюбу, копія а.с. 158-159) сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачені ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Ст. 69 СК України встановлено право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За приписами ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісною власності на майно, набуте за час шлюбу.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що під час шлюбу, а саме 02.02.2018 (свідоцтво про реєстрацію ТЗ, копія а.с. 8) сторони придбали у власність автомобіль марки TOYOTA, модель RAV4, р.н. НОМЕР_1 , 2006 року випуску.

Таким чином, в силу ч. 1 ст. 60 СК України даний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, тобто становлять по 1/2 частки, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Ч. 4 ст. 71 СК України встановлено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо річ є неподільною.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Автомобіль є річ неподільна, що є загальновідомим фактом.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Судом першої інстанції у цій справі було правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 погодилась на отримання половини вартості спірного автомобіля (відзив відповідача на позов позивача у цій справі а.с. 49), яка визначена згідно із висновком про вартість автомобіля ТОВ «Укрспецекспертиза» у розмірі 95000,00грн. (а.с.46), а позивачем 18.12.2020 року сплачено на користь відповідача кошти у розмірі 47500,00грн. (розрахунок: 95000,00грн. /2, квитанція, копія а.с. 73).

З урахуванням наданих вище доказів та досліджених обставин, суд першої інстанції у цій справі правильно вважав, що визнання відповідачем позову у цій справі не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог позивача у цій справі в частині поділу спільного майна.

Щодо вимоги позивача про зняття арешту з автомобіля марки TOYOTA, модель RAV4, р.н. НОМЕР_1 , 2006 року випуску, суд першої інстанції правильно зазначав таке.

Ст. 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Ст. 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За інформацією, яка міститься в матеріалах справи, на автомобіль накладено арешт постановою заступника начальника відділу Дружківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 13.12.2018 в рамках виконавчого провадження № 51517340 (а.с. 55-56).

Ч. ч. 1 та 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Згідно з ч. 1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

В одному провадженні можуть розглядатись вимоги про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна. При цьому, якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. У разі якщо позивач одночасно доводить своє право власності, то відповідно до заявлених вимог суд вирішує вимогу про зняття арешту з майна та про визнання права власності на це майно.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

Вказана позиція викладена у постанові ВС від 19 лютого 2020 року по справі № 615/1364/16-ц (провадження № 61-6575св19).

Враховуючи те, що у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя (основної вимоги) суд першої інстанції у цій справі правильно визнав право власності на автомобіль марки TOYOTA, модель RAV4, р.н. НОМЕР_1 , 2006 року випуску, на який постановою державного виконавця накладений арешт, то останній також правильно вважав, що позовні вимоги позивача про зняття арешту в частині вказаного спірного майна у цій справі підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги третьої особи у цій справі Банку є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію Банку у цій справі, яку він та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Апелянт АТ «Альфа-Банк» (ЄДРПОУ 2349714) є правонаступником Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (), раніше ПАТ «Укрсоцбанк», який припинив свою діяльність, запис про припинення юридичної особи від 03.12.2019 року (витяг є ЄДРЮО а.с.249), та який виступав стягувачем у вищезазначеному виконавчому провадженні № 51517340, в якому є боржником ОСОБА_2 (відповідач у цій справі), та в якому було накладено арешт на вищезазначений спірний автомобіль марки TOYOTA, модель RAV4, р.н. НОМЕР_1 , 2006 року випуску, постановою від 13.12.2018 року заступника начальника відділу Дружківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Листопад С.І. (а.с.55-56), виконавчий лист в якому було вернуто ще ПАТ «Укрсоцбанк» постановою цього ж виконавця від 16.12.2019 року (а.с. 93) з підстав п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

І хоча правильніше було б, щоб Банк, як стягувач, у цій справі був залучений в якості другового відповідача замість третьої особи. Проте, це не призвело до неправильності вирішення цієї справи судом першої інстанції по суті і не порушило прав Банку.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування Банку, як третьої особи, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Банк не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів у спростування позову позивача у цій справі, та зокрема на підтвердження порушення цим оскаржуваним рішенням прав Банку.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги Банку.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною Банку апеляційному суду не надані.

Не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі як докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, додані до апеляційної скарги Банку:

- рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 31 березня 2016 року у справі ЄУН 243/2181/16 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким було стягнуто з ОСОБА_3 , як позичальника, та ОСОБА_2 , як поручителя, солідарно на користь Банку заборгованість за кредитним договором № MRTG-91 від 12.08.2008 року у розмірі 19095,32 доларів США, що складає 4558287,68 грн. та вирішено питання про судові витрати (витяг а.с. 181-183),

- договір поруки № MRTG-91/Р від 12.08.2008 року між УніКредит Банк ТзОВ, позичальником ОСОБА_3 та поручителем ОСОБА_2 (копія а.с. 190),

які були надані суду першої інстанції у цій справі раніше іншими учасниками цієї справи (а.с. 115-117) та були предметом дослідження і оцінки останнього, з якою погоджується апеляційний суд у цій справі.

Договір про іпотечний кредит № MRTG-91 від 12.08.2008 року із додатками до нього між УніКредитБанк ТзОВ та позичальником ОСОБА_3 , кредит на придбання квартири АДРЕСА_1 , та якою забезпечується виконання позичальником зобов`язань копія (а.с.184-189), що також був наданий Банком до його апеляційної скарги у цій справі може бути прийнятий апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги Банку як доказ, передбачений ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України.

Проте, сам по собі цей доказ у цій справі нічого не підтверджує і не спростовує, у тому числі він не спростовує правильних висновків суду першої інстанції у цій справі про можливість задоволення позову позивача у цій справі при вищевикладених обставинах.

Так, Банком не надано доказів того, що вищезазначений спірний автомобіль був в заставі у Банку (договір застави, що остання зареєстрована у встановленому законом порядку тощо) та що є будь-які підстави для поділу будь-яких боргів подружжя перед Банком разом із цим автомобілем.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги Банк в останній посилався на практику Верховного Суду України.

Проте, в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, з урахуванням відповідних змін, при виборі чи застосування норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 22.02.2021 у справі ЄУН 264/2232/19: «…Конструкція ст. 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростовано й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує…».

Відповідач ОСОБА_2 у цій справі не спростовувала презумпції спільності права власності з позивачем ОСОБА_1 , як подружжя, на майно у вигляді вищезазначеного автомобілю, яке набуте ними в період шлюбу, а, навпаки, визнала ці обставини (ст. ст. 82 x/ 1, 206 ч. 4 ЦПК України).

Крім того, остання у суді першої інстанції в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя у вигляді вищезазначеного автомобілю погодилась на отримання від позивача компенсації вартості Ѕ частини своєї частки останнього (а.с.49), оскільки водійських прав вона не має, автомобілем не керує (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні) та отримала цю компенсацію від позивача під час розгляду цієї справи судом першої інстанції 18.12.2020 року - у належному розмірі 47500,00 грн. (а.с.73 - 1/2 частині від дійсної ринкової вартості автомобілю 95000,00 грн. а.с.10), тому суд першої інстанції мав право у цій справі виділити цей автомобіль у власність в порядку поділу майна подружжя, чоловікові позивачеві ОСОБА_1 за оскаржуваним рішенням у цій справі.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України було вирішено питання про розподіл судових витрат позивача у вигляді судового збору, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України в разі відмови Банку у задоволенні його апеляційної скарги у цій справі у повному обсязі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача у цій справі будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 18.01.2022 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.