ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1118/22 Справа № 207/468/18 Суддя у 1-й інстанції - Скиба С. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк про визнання договору розірваним, стягнення коштів, неустойки, відшкодування моральної шкоди, визнання таким, що втратив чинність, кредитного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 , Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк (далі - АТ КБ "ПриватБанк") про визнання договору розірваним, стягнення коштів, неустойки, відшкодування моральної шкоди, визнання таким, що втратив чинність, кредитного договору.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 09 вересня 2017 року до її квартири з`явилися особи, що представились співробітниками компанії з продажу сучасних метало-пластикових вікон та почали наполегливо пропонувати придбати їх продукцію на вкрай вигідних умовах, як у подальшому з`ясувалося особи діяли від імені ФОП ОСОБА_2 , та вона погодилась придбати запропоноване вікно, вартість якого мала становити 2 500 грн з розстрочкою платежів без відсотків та переплати. Підписала договір «Індивідуальний номер замовлення GI 01415» після чого працівники відповідача попросили здійснити перший платіж через їхній термінал та попросили підписати роздруковану на місці квитанцію, при цьому вона помітила, що на квитанції вказана сума 4 979 грн, а мова йшла саме про 2 500 грн, однак працівники відповідача переконували, що вона неправильно все зрозуміла і, що вартість у чеку це офіційна ціна, яка буде зменшена на 25 % знижки, яку вони оформлюють згідно з талоном (купоном), а у подальшому, коли буде виплачено 2 500 грн щомісячними платежами, залишок буде списано за державною програмою енергоефективності. Цього ж дня прийшла її донька та ознайомилась з договором та банківським чеком після чого стало зрозуміло, що було фактично оформлено звичайний кредит, а не розстрочку без відсотків і переплати, та вікно обійдеться їй десь у 6 711, 72 грн. 10 вересня 2017 року телефонним дзвінком за номером, вказаним у договорі повідомила про те , що така ціна вікна не влаштовує, і що була обіцяна знижка близько 50 % від вартості у договорі, у відповідь їй повідомили, що ціна вікна 4 979 грн, це вже зі знижкою, що її категорично не влаштовувало. 25 вересня 2017 року складено лист-повідомлення про розірвання договору, який був направлений на адресу відповідача. Листом від 03 листопада 2017 року ФОП ОСОБА_2 повідомила про те, що після укладення договору виконавцем були проведені роботи по виконанню замовлення. Оскільки , під час підписання спірного договору її було введено в оману та крім матеріальних збитків їй завдано і моральну шкоду, а тому просить суд визнати розірваним з 10 жовтня 2017 року договір «Індивідуальний номер замовлення GI 01415» від 09 вересня 2017 року, укладений між нею та ФОП ОСОБА_2 ; стягнути з відповідача на її користь кошти, сплачені за договором «Індивідуальний номер замовлення GI 01415» від 09 вересня 2017 року у розмірі 4 979 грн; стягнути неустойку за затримку повернення грошей у розмірі 6 223, 75 та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн; визнати таким , що втратив чинність 10 жовтня 2017 року кредитний договір «Миттєва розстрочка» від 09 вересня 2017 року , укладений між нею та АТ КБ «Приватбанк».

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні позовних вимог (а.с. 156-161).

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що вона, як замовник має право в будь який час до здачі роботи відмовитись від договору побутового підряду, та має право, як споживач розірвати договір, про що нею було заявлено завчасно. Також кредитний договір має бути визнано таким, що втратив чинність. Вартість вікна 4 979 грн включаючи знижку, втричі перевищує вартість, яку їй обіцяли. Їй завдано матеріальних та моральних збитків , які має відкшодувати саме ФОП ОСОБА_2 (а.с. 166-169).

Відповідачі своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України не скористалися.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову становить 16 202, 75 грн та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 09 вересня 2017 року між ФОП ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 був укладений та підписаний договір «Індивідуальний номер замовлення GI 01415» (а.с. 8).

Згідно вказаного договору виконавець зобов`язується організувати роботи по виготовленню і передачі у власність ПВХ конструкцій за розцінками виконавця. Вартість конструкцій, згідно договору складає 4 974 грн.

Позивач ОСОБА_1 отримала кредит у АТ КБ «ПриватБанк» для оплати вартості товару на придбання конструкцій.

09 вересня 2017 року позивачем ОСОБА_1 було здійснено оплату вартості за придбання товару у розмірі 4 979 грн, про що свідчить особистий підпис на квитанції (а.с. 11).

25 вересня 2017 року на адресу відповідача ФОП ОСОБА_2 була направлена заява про відкликання замовлення та розірвання договору (а.с. 12).

Листом від 03 листопада 2017 року на адресу позивача ОСОБА_1 направлена відповідь від відповідача ФОП ОСОБА_2 про неможливість розірвання договору у зв`язку з тим, що після укладення договору «Індивідуальний номер замовлення GI 01415» від 09 вересня 2017 року, виконавцем були проведені роботи по виконанню замовлення, а саме: заміри, виїзд майстра, оформлення заявки заводу виробнику, що вимагають витрат. Банком було переведено грошові кошти, замовлення вже було зроблено на заводі-виробнику та оплата рахунку-фактури від 11 вересня 2017 року була здійснена 15 вересня 2017 року, замовлення було відправлено в роботу після зарахування коштів на рахунок підприємства. Роботу по розкрою склопакетів було виконано 15 вересня 2017 року та розпочато роботу по виготовленню металопластикового профілю по розмірам узгодженим з замовником. Замовлення по спірному договору було відвантажено з заводу на доставку замовнику 25 вересня 2017 року (а.с. 14).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що 11 травня 2018 року ОСОБА_1 зверталася до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до ФОП ОСОБА_2 , у якому просила визнати недійсним договір «Індивідуальний номер замовлення GI 01415» від 09 вересня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 ; стягнути сплачені за договором «Індивідуальний номер замовлення GI 01415» від 09 вересня 2017 року у розмірі 4 979 грн, завдані матеріальні збитки у розмірі 2 000 грн та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн та рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. Позовні вимоги в частині стягнення з ФОП ОСОБА_2 матеріальних збитків у розмірі 4 979 грн, неустойки за затримку повернення коштів у розмірі 6 223, 75 грн, не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведений факт, що саме з вини відповідача їй завдано матеріальних збитків. Вимоги про визнання таким, що втратив чинність кредитного договору, з урахуванням обставин даної справи, необґрунтовані.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, відповідно до частин першої, третьої, п`ятої зазначеної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 42 Конституції України держава захищає права споживача.

Відповідно до частин першої, другої статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно зі статями 865,872 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Якщо підрядником були допущені істотні відступи від умов договору побутового підряду або інші істотні недоліки в роботі, виконаній із матеріалу замовника, він має право вимагати за своїм вибором: 1) виготовлення іншої речі з однорідного матеріалу такої самої якості; 2) розірвання договору та відшкодування збитків. У разі виявлення інших відступів від умов договору або інших недоліків у роботі замовник має право за своїм вибором вимагати безоплатного усунення цих недоліків у розумний строк або відшкодування його витрат на усунення недоліків чи відповідного зменшення плати.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до визначень, викладених у статті 1 цього Закону, виконавець це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Робота діяльність виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Належна якість товару, роботи або послуги властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах і нормативних документах, та умовам договору із споживачем.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи.

За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків (частина четверта статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Частинами першою та другої статті 857 цього Кодексу встановлено, що робота, виконана підрядником, має відповідати умовам договору підряду, а в разі їх відсутності або неповноти - вимогам, що звичайно ставляться до роботи відповідного характеру.

Виконана робота має відповідати якості, визначеній у договорі підряду, або вимогам, що звичайно ставляться на момент передання її замовникові.

Якщо робота виконана підрядником з відступами від умов договору підряду, які погіршили роботу, або з іншими недоліками, які роблять її непридатною для використання відповідно до договору або для звичайного використання роботи такого характеру, замовник має право, якщо інше не встановлено договором або законом, за своїм вибором вимагати від підрядника: 1) безоплатного усунення недоліків у роботі в розумний строк; 2) пропорційного зменшення ціни роботи; 3) відшкодування своїх витрат на усунення недоліків, якщо право замовника усувати їх встановлено договором.

Підрядник має право замість усунення недоліків роботи, за які він відповідає, безоплатно виконати роботу заново з відшкодуванням замовникові збитків, завданих простроченням виконання. У цьому разі замовник зобов`язаний повернути раніше передану йому роботу підрядникові, якщо за характером роботи таке повернення можливе.

Якщо відступи у роботі від умов договору підряду або інші недоліки у роботі є істотними та такими, що не можуть бути усунені, або не були усунені у встановлений замовником розумний строк, замовник має право відмовитися від договору та вимагати відшкодування збитків (ч.ч.1-3 ст.858 ЦК).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач обгрнутовуючи свої позовні вимоги вказує про те, що працівники відповідача фактично ввели її в оману стосовно вартості вінка, втім дані факт є недоведеними. Позивач підписала договір в якому була зазначена вартість виробу 4 979 грн. та сплатила саме вказану суму. Позивачем не доведено невиконання відповідачем умов договору.

Договір було підписано позивачем 09 вересня 2017 року, заяву про відмову від нього на адресу відповідача надіслано 25 вересня 2017 року (а.с.12,13), таким чином доводи апеляційної скарги про те, що вона завчасно повідомила відповідача про відмову від договору є хибними.

У зв`язку з чим вимоги про визнання розірваним з 10 жовтня 2017 року договору «Індивідуальний номер замовлення GI 01415» від 09 вересня 2017 року, стягнення коштів, сплачених за договором «Індивідуальний номер замовлення GI 01415» від 09 вересня 2017 року у розмірі 4 979 грн та стягнення неустойки за затримку повернення грошей у розмірі 6 223, 75 не можуть бути задоволені.

Доводи апеляційної скарги в частині наявності підстав для стягнення моральної шкоди, колегією суддів відхиляються у зв`язку з наступним.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4,22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

У спорах про захист прав споживачів відшкодування моральної шкоди прямо встановлено спеціальним законом, який регулює відносини у сфері захисту прав споживачів.

Пункт 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» термін «продукція» у цьому Законі вживається в значенні будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

За змістом частини другої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У зв`язку в тим, що позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання розірваним договору та стягнення грошових коштів сплачених за договором та неустойки, доводи щодо стягнення на її користь моральної шкоди суд залишає без задоволення, оскільки дана вимога є похідною.

З врахуванням обставин вказаної справи, правових підстав для визнання таким, що втратив чинність кредитного договору "Миттєва Розстрочка" від 09 вересня 2017 року не встановлено.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі стосовно обґрунтованості позову, не можуть бути прийняті до уваги у зв`язку з їх недоведеністю.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров