Провадження № 22-ц/801/58/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин С. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 рокуСправа № 127/10201/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Берегового О.Ю., Ковальчука О.В., секретар Ліннік Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2021 року, ухвалене суддею Волошиним С.В. в м. Вінниці, повний текст рішення складено 28 жовтня 2021 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання протиправними та скасування наказів про звільнення, про поновлення на роботі та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 за № 8 Ос «Про керівника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту);

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства інфраструктури України від 18.11.2019 № 36 Ос «Про внесення змін до наказу Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8 Ос»;

- поновити його на посаді начальника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту);

- стягнути з ДП «Адміністрація морських портів» середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 345 348,90 грн за 135 днів вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом Міністерства інфраструктури України від 23.05.2017 № 60 О «Про призначення ОСОБА_1 » призначено ОСОБА_1 з 25.05.2017 начальником Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту). На підставі цього наказу позивач приступив до виконання обов`язків керівника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

Наказом Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 за № 8 Ос «Про керівника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту) припинено повноваження позивача на посаді начальника Одеської філії державного підприємства «Адміністрації морських портів України», звільнивши його 08.10.2019, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, з займаної посади. Підставою для звільнення стало подання в.о. Голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Р.Вецкаганаса від 26.09.2019 за № 3429/10-03-06/вих.

Відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 18.11.2019 за № 36-Ос «Про внесення змін до наказу Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8 Ос», у п. 1 наказу Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8-Ос слова та цифри «8 жовтня 2019 року» замінено словами та цифрами «21 жовтня 2019 року». Підставою для внесення вказаних змін став лист Департаменту по роботі з персоналом державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 11.11.2019 № 10-03-06-07/214, та листок непрацездатності ОСОБА_1 серія АДЦ № 814569.

Оскаржувані ним накази ним не підписувались, з ними він не ознайомлювався. Накази вважає незаконними, оскільки наказ Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 за № 8 Ос, яким позивача було звільнено з займаної посади було винесено під час перебування позивача на лікарняному, тобто в період його тимчасової непрацездатності, а наказ від 18.11.2019 № 36-Ос в частині зміни дати звільнення позивача з 08.10.2019 на 21.10.2019 було винесено в період перебування позивача у відпустці, що суперечить ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає, що п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України не може бути до нього застосовано, оскільки він не є посадовою особою в розумінні положень вказаної норми КЗпП України, а тому вважає своє звільнення незаконним. Встановлений ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду для поновлення на роботі ним не пропущено, оскільки накази про звільнення він отримав лише 10.04.2020, а трудову книжку, станом на час звернення до суду, не отримав.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2021 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити його позовні вимоги.

В скарзі зазначає про те, що завантаження до реєстру декларацій 11.11.2019 декларації перед звільненням за період 01.01.2019-11.11.2019 не свідчить про отримання позивачем для ознайомлення наказу про звільнення та про отримання трудової книжки, а є дотриманням антикорупційного законодавства; документи, що стосуються його звільнення передавалися іншим особам, які не уповноважені на їх вручення та передачу і не являються працівниками кадрової служби; судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про виклик свідка ОСОБА_2 , пояснення якої були нотаріально посвідченні та надані суду; наказ про скасування наказів з особового складу щодо надання щорічних відпусток було винесено у день, коли він перебував на лікарняному та не міг бути обізнаний про його наявність; обставина проставлення позивачем в наказі від 08.10.2019 №8-Ос підпису про його з ним ознайомлення не підтверджена доказами, а відмітка про ознайомлення з цим наказом жодним чином не може вказувати на вручення позивачу копії цього наказу; стороною відповідачів не доведено факт проставлення ним підпису в особовій картці працівника та проставлення підпису в книзі обліку трудових книжок про отримання трудової книжки; матеріали справи не містить доказів на підтвердження факту вручення йому наказу від 18.11.2019 №36-ос ОС, яким змінено дату звільнення на 21.10.2019; умовою для звільнення працівника, який є посадовою особою, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є припинення повноважень цієї посадової особи, тобто припинення повноважень має відбутися у відповідності до діючого законодавства та передувати звільненню, однак, роботодавцем одночасно припинено повноваження ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника Одеської філії ДП «Адміністрація морських портів Україні» та звільнено із займаної посади.

У поданих на апеляційну скаргу відзивах Міністерство інфраструктури України та ДП «Адміністрація морських портів України» просять апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 23.05.2017 № 60 О «Про призначення ОСОБА_1 » призначено ОСОБА_1 з 25.05.2017 начальником Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України (адміністрації Одеського морського порту).

Наказом Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8 Ос «Про керівника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту) припинено повноваження ОСОБА_1 на посаді начальника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту), звільнивши його 08.10.2019, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Наведений наказ, відповідним супровідним листом № 19-01-02.01/702 від 08.10.2019, направлено позивачу засобами поштового зв`язку на зареєстровану та одночасно фактичну адресу місця проживання ( АДРЕСА_1 ), який останнім не отримано. Вказана кореспонденція повернулась до ініціатора відправлення з відміткою на довідці «Укрпошти» «за закінченням терміну зберігання».

Наказом в.о. начальника адміністрації Одеського морського порту ДП «Адміністрація морських портів України» від 09.10.2019 № 334 «З особового складу» скасовано накази з особового складу щодо надання щорічних відпусток начальнику адміністрації Одеського морського порту Ткачуку І.В. від 30.09.2019 № 324К (строком з 21.10.2019 по 25.10.2019) та від 30.09.2019 № 325К (строком з 28.10.2019 по 01.11.2019).

Підставою винесення наведеного наказу став наказ Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8 Ос.

Відповідно до Акту від 11.11.2019, який складено о 10 год. 15 хв. та підписано начальником служби управління персоналом Просянчуком В.Л., начальником відділу адміністрування персоналу Савченко О.О. та юрисконсультом юридичної служби Назарук К.О., 11.11.2019 до Служби управління персоналом був наданий листок непрацездатності № 814569 начальника Одеської філії ДП «АМПУ» (адміністрації Одеського морського порту) Ткачука І.В., виданий ТОВ «Свята Катерина» у зв`язку з його перебуванням на лікарняному з 07.10.2019 по 20.10.2019 з відповідними виправленнями та підтвердженням печаткою підприємства.

Наказом Міністерства інфраструктури України від 18.11.2019 № 36-Ос «Про внесення змін до наказу Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8-Ос внесено зміни до п. 1 наказу Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8-Ос «Про керівника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту)» в частині дати звільнення: слова та цифри «08 жовтня 2019 р.» замінено словами та цифрами «21 жовтня 2019 р.»

З огляду на внесення змін до наказу про звільнення, позивач у справі вважається звільненим з займаної посади з 21.10.2019.

Відповідно до наказу в.о. начальника адміністрації Одеського морського порту від 11.11.2019 № 367к «З особового складу» з ОСОБА_1 проведено відповідні розрахунки по заробітній платі, виплачено, відповідно до ст. 44 КЗпП України, вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку, а також компенсацію за 14 днів невикористаної щорічної відпустки.

Копію наказу Міністерства інфраструктури України від 18.11.2019 № 36-Ос «Про внесення змін до наказу Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8-Ос, яким змінено дату звільнення позивача на 21.10.2019 позивачу у справі направлено супровідним листом від 26.11.2019 за № 19-01-02.01/906. У цьому листі позивача просили ознайомитись з наказом під особистий підпис та повернути копію наказу до відділу адміністрування персоналу служби управління персоналом Одеської філії ДП «АМПУ». Також для внесення відповідних змін до його трудової книжки просили прибути до відділу адміністрування персоналу служби управління персоналом Одеської філії ДП «АМПУ». Наведений лист разом з наказом Міністерства інфраструктури України від 18.11.2019 № 36-Ос позивачем, згідно довідки «Укрпошти», не отримано.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу, детально досліджував питання чи не пропущений позивачем строк звернення до суду з даним позовом.

Позивач пояснював, що оспорюваних наказів він не підписував та не був з ними ознайомлений, а трудову книжку він не отримував.

Відповідачі ж стверджували, що в наказі про звільнення є підпис позивача, і трудову книжку він отримав, про що свідчить його підпис в особовій картці працівника та в книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них.

При вирішенні даного питання, беручи до уваги пояснення представників сторін та докази, якими вони обґрунтовували свої позиції, суд першої інстанції призначав судову-почеркознавчу експертизу. Дослідивши всі докази, які були надані сторонами в обґрунтування їх позицій, та надавши оцінку кожному аргументу та доказу (в т.ч. висновку судової почеркознавчої експертизи), суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не пропустив строк звернення до суду з даним позовом, адже належних та допустимих доказів вручення позивачу копії оспорюваних наказів та трудової книжки суду не було надано.

Як наслідок, суд прийшов до висновку, що спір підлягає розгляду по суті.

Обґрунтовуючи вимоги позову (в частині визнання наказів протиправними та скасування їх), ОСОБА_1 зазначає три обставини, які стверджують про незаконність оспорюваних наказів, а саме:

видання наказу від 08.10.2019 про припинення повноваження та звільнення ОСОБА_1 під час його перебування на лікарняному (тимчасова непрацездатність);

повторне звільнення ОСОБА_1 (після внесення змін до наказу про звільнення в частині дати звільнення) з 21.10.2019 під час перебування останнього у щорічній відпустці;

неможливість розірвання трудового договору з позивачем за п. 5 ч. 1 ст.41 КЗпП України, адже позивач не є посадовою особою, а також за відсутності окремого наказу про припинення повноваження, який повинен передувати наказу про звільнення.

Вимоги позову про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про визнання протиправними та скасування згаданих наказів.

Розглянувши спір по суті в межах заявлених позивачем вимог та підстав таких вимог, суд першої інстанції зробив висновки по кожній із підстав вимог в частині визнання протиправними наказів та їх скасування:

по-перше, що начальник Одеської філії, як керівник відокремленого підрозділу ДП «Адміністрація морських портів України» віднесений до посадових осіб, а відтак позивач відноситься до категорії посадових осіб, на яких поширюється дія п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України;

по-друге, хоча і підтверджується факт звільнення позивача під час тимчасової непрацездатності (що є порушенням вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України), однак, підстава звільнення за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України пов`язана виключно з волею роботодавця, який вирішив припинити повноваження позивача на займаній посаді, і таке порушення підлягає усуненню шляхом зміни дати звільнення, що і було зроблено роботодавцем;

по-третє, відхиляються доводи позивача в частині звільнення його під час перебування у щорічній відпустці (з 21.10.2019 по 25.10.2019), оскільки наказом в.о. начальника адміністрації Одеського морського порту ДП «Адміністрація морських портів України» скасовано накази щодо надання щорічних відпусток позивачу, тобто, до початку цієї відпустки, рішення про її надання було скасоване з 09.10.2019, і цей наказ позивачем не оскаржувався.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Беручи до уваги обставини, якими обґрунтовувались вимоги позову та мотиви оскаржуваного судового рішення, дослідивши доводи апеляційної скарги, в якій зазначені підстави для скасування оскаржуваного рішення, апеляційний суд умовно розділяє їх на такі, що пов`язані з питанням строку звернення позивача з даним позовом до суду, і такі, що безпосередньо пов`язані з вирішенням спору по суті. Інакшими словами - доводи апеляційної скарги, які безпосередньо не пов`язанні з підставами вимог позову та мотивами судового рішення в частині визнання протиправними наказів та скасування їх (як основних вимог позову), стосуються питання строку звернення до суду.

Зокрема, такими, що пов`язанні з вирішенням питання пропуску (чи не пропуску) строку звернення до суду є наступні доводи скарги ОСОБА_1 :

суд не врахував, що подання позивачем декларації перед звільненням не є доказом отримання позивачем копії наказу та трудової книжки;

судом відмовлено в задоволенні клопотання про виклик свідка ОСОБА_2 , письмові пояснення якої були нотаріально посвідченні та надані суду, з яких вбачається, що документи, що стосуються звільнення позивача передавались іншим особам, які неуповноважені на їх вручення та передачу, і не являються працівниками кадрової служби;

в ході судового розгляду не було встановлено вручення позивачу копії наказу про звільнення, не доведено факт проставлення позивачем підпису в особовій картці працівника та проставлення підпису в книзі обліку трудових книжок, та не має доказів, якими б підтверджували факт вручення позивачу наказу про внесення змін до наказу про звільнення в частині дати звільнення позивача.

Решта доводів апеляційної скарги стосується суті спору.

Отже, апеляційний суд вважає за недоцільне надавати оцінку аргументам апелянта, які стосуються питання строків звернення до суду, адже суд першої інстанції зробив висновок про те, що позивачем не пропущений строк звернення до суду з даним позовом, і такий висновок зроблений на користь позивача-апелянта. Відповідачі не оскаржували судове рішення в цій частині, а отже погодились з таким висновком. Апелянт теж не вказує про неправильність чи незаконність такого висновку суду. Тому, не буде мати правового значення повторе дослідження аргументів апелянта в цій частині, тому ці аргументи апеляційним судом відхиляються.

Інші аргументи апелянта пов`язані з вирішенням судом спору по суті, адже безпосередньо пов`язані з підставами вимог позову та мотивами судового рішення в частині визнання протиправними наказів та скасування їх.

Зокрема, те, що наказу про звільнення повинно передувати рішення про припинення повноваження посадової особи, таким чином «поняття «припинення повноважень» не є тотожнім поняттю «звільнення», однак, наказом про звільнення роботодавцем одночасно припинено повноваження позивача на посаді та звільнено з займаної посади. Крім цього, жодним правовим актом чи статутним документом не передбачено право Міністерства інфраструктури України на припинення повноважень.

Апелянт також наполягав на порушенні роботодавцем вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України, в якій говориться про неможливість звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, а також перебування працівника у відпустці.

Апеляційний суд, дослідивши аргументи апелянта в цій частині зробив наступні висновки.

Як вбачається з змісту апеляційної скарги, апелянт не заперечує висновок суд про те, що позивач, як керівник відокремленого підрозділу державного підприємства, відноситься до категорії посадових осіб, на яких поширюється дія п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Стверджуючи в скарзі про порушення роботодавцем вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України, апелянт не зазначає в чому полягає незаконність висновків суду першої інстанції з цих питань та не спростовує їх.

Подібна ситуація в тому, що апелянт, заначивши в скарзі, хто являється посадовою особою (не заперечуючи при цьому вже згаданого висновку суду з цього питання), стверджуючи про не тотожність поняття «припинення повноважень» з поняттям «звільнення» та про відсутність у відповідача права на припинення повноважень (є лише право на призначення), та про не врегулювання законодавчо випадків та підстав припинення повноважень, зробив загальний висновок, що суд ухвалюючи рішення дійшов помилкового висновку про законність звільнення позивача з посади, тобто без спростування висновків суду з цих питань, які викладені в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Разом з тим, апеляційний суд відповідно до ч. 1 ст. 382 ЦПК України зобов`язаний зазначити мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного в апеляційній скарзі, та зробити висновки по суті вимог скарги.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті враховував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09.12.2020 в справі № 487/2178/19. Позивачем у цій справі був начальник Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України», який звернувся з позовом до Міністерства інфраструктури України та ДП «Адміністрація морських портів України» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Мотиви позову аналогічні мотивам даного позову: позивача було звільнено на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, однак, позивач не є посадовою особою, а відтак на нього не розповсюджується п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, і звільнення відбулось під час тимчасової непрацездатності, отже, правовідносини в цих справах подібні.

Верховний Суд в названій справі досліджував питання чи є позивач посадовою особою, досліджував тотожність понять «припинення повноважень» та «звільнення», досліджував порядок звільнення позивача, як посадової особи.

Отже, Верховний Суд підсумовуючи вказав, що як свідчить Закон України «Про морські порти України», статут ДП «Адміністрація морських портів України» та Положення про філію, повноваження начальника філії ДП «Адміністрація морських портів України» можуть бути припинені Міністерством інфраструктури України, з ним може бути розірвано контракт у будь-який час на розсуд Міністерства, з будь-яких підстав та незалежно від причин, які цьому передували.

Згідно з установленою процедурою, на підставі подання голови ДП «Адміністрація морських портів України», Міністерство інфраструктури України як уповноважений орган управління, наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників такої категорії, прийняло правомірне рішення про звільнення із займаної посади начальника філії ДП «Адміністрація морських портів України», що було оформлено відповідним наказом.

Щодо аргументів про звільнення позивача в період тимчасової непрацездатності, Верховний Суд вказав на головне: позивач повинен довести обставини його непрацездатності та неможливості виконувати роботу в день видачі наказу про звільнення.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок щодо відсутності необхідності доказувати обставину перебування позивача на лікарняному в період з 07.10.2019 по 20.10.2019, адже ця обставина визнавалась відповідачами. Ця обставина стала підставою для зміни дати звільнення з 08.10.2019 на 21.10.2019.

При цьому, суд взяв до уваги висновок Верхового Суду, викладений в постанові від 13.11.2019 у справі 545/1151/16-ц, в якій говориться, що встановлення судами факту звільнення позивача у період тимчасової непрацездатності свідчить про те, що звільнення відбулось з порушенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Разом з тим, таке порушення підлягає усуненню шляхом зміни дати звільнення. За таких обставин, датою припинення трудових відносин слід вважати перший день після закінчення періоду непрацездатності позивача.

Враховуючи, що підстави для звільнення позивача, як посадової особи, за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України законом пов`язуються виключно з волею роботодавця, який вирішив припинити повноваження позивача на займаній посаді та звільнити його, та встановивши, що в день звільнення (дата звільнення) працівник перебував на лікарняному (тимчасова непрацездатність), доречним та правильним буде усунити порушення шляхом зміни дати звільнення, що в даному випадку було зроблено роботодавцем.

Апелянт не вказав в скарзі на безпідставність застосування судом вказаних висновків Верховного Суду, і не навів протилежний аргумент, а отже не спростував висновок суду першої інстанції в цій частині.

Апелянт в скарзі не намагався спростувати висновок суду, який стосується доводів позивача в частині звільнення позивача під час перебування його у щорічній відпустці, а саме про відсутність порушень трудового законодавства в частині звільнення позивача в період його перебування у відпустці, а відтак, колегія суддів вважає, що він погодився з ним.

Підсумовуючи все вищевикладене, апеляційний суд вважає, що апелянт не навів жодного переконливого аргументу, який заслуговує на увагу і був би підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 січня 2022 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.Ю. Береговий

О.В. Ковальчук