П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2022 року

м. Рівне

Справа № 555/731/20

Провадження № 22-ц/4815/145/22

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання - Ковальчук Л.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - орган опіки та піклування Березнівської міської ради про позбавлення батьківських прав,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 23 липня 2021 року (ухвалене у складі судді Старовецької Ю.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - орган опіки та піклування Березнівської міської ради про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що вона та відповідач є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона не була одружена із відповідачем, вони мешкають окремо, дитина проживає із нею у м. Рівне. Відповідач допомоги на утримання сина не надає, будь-якого інтересу до дитини не виявляє, не піклується про нього, не приймає участі у вихованні, не відвідує дошкільний заклад освіти, де навчається ОСОБА_4 , не цікавиться станом здоров`я дитини. ОСОБА_2 нехтує обов`язком утримувати сина, має заборгованість зі сплати аліментів. Крім того, він неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення протиправних дій щодо неї. Також відносно нього було розпочато кримінальне провадження за ч.1 ст.125 КК України за фактом нанесення їй тілесних ушкоджень. Згідно розпорядження Рівненського міського голови №561-р від 22.06.2018 року відповідачеві було визначено можливість побачень з дитиною у І та ІІІ суботу, ІІ та ІV неділю місяця з 10.00 до 14.00, проте у визначений час для побачень з дитиною він не з`являється, а з травня 2019 року перестав відвідувати дитину взагалі.

Покликаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 23 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, які б були підставою застосування відносно нього крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_2 жодним чином не забезпечує необхідне дитині харчування, ні купівлею продуктів, ні відповідним фінансуванням, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, який за час розгляду справи судом лише збільшився і станом на червень 2021 року складає 54 262 грн. 12 коп.. Також відповідач не цікавиться станом здоров`я дитини, не забезпечує медичного догляду та лікування сина. Вважає, що відсутні підстави для висновку про належне спілкування відповідача з дитиною в обсязі, оскільки ті нечисленні зустрічі з сином фактично тривали від 5 до 15 хвилин та закінчувалися конфліктом між нею та ОСОБА_2 , адже метою таких зустрічей було не спілкування з сином, а під виглядом зустрічі з ним, вкотре примусити її відмовитися від аліментів.

Також зазначає, що відповідно до заборонного припису строком на 6 місяців стосовно ОСОБА_2 , встановленого рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19.12.2019 року у справі № 569/22871/19, йому було встановлено тимчасове обмеження прав у вигляді заборони наближатися на відстань менше 100 метрів не лише до її місця проживання, а й до їхнього малолітнього сина, що свідчить про те, що можливості спілкуватися з дитиною відповідач позбавив себе сам унаслідок своїх умисних протиправних дій.

Крім того, покликається на: висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002253 від 01.05.2020 року про вчинення ОСОБА_2 щодо неї та сина кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України (порушення обмежувального припису); рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19.12.2019 року у справі № 569/22871/19, яким встановлено 6 фактів вчинення відповідачем щодо неї адміністративних правопорушень, застосування щодо нього термінових заборонних приписів, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0006102 за ч. 1 ст. 125 КК України за фактом завданням відповідачем їй легких тілесних ушкоджень.

Що стосується надання доступу до культурних та інших духовних цінностей, сприяння засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, то зауважує, що ніяких доказів відповідних дій відповідача у справі немає. Натомість, про аморальність особи відповідача, свідчать аудіозаписи їх телефонних розмов, у яких половина вжитих відповідачем слів це нецензурна лайка, яка є звичною манерою його спілкування.

Переконана, що наявні у матеріалах справи докази негативно характеризують відповідача, як агресивну людину, схильну до вчинення правопорушень, у тому числі в присутності їхнього сина, що є ще одним підтвердженням необхідності позбавлення його батьківських прав.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 .

Із довідки про склад сім`ї №16518 від 30.04.2020 року встановлено, що ОСОБА_1 разом із малолітнім сином ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Із інформації закладу дошкільної освіти (ясла-садок) №8 Рівненської міської ради вбачається, що ОСОБА_2 не звертався до керівництва, педагогічних працівників помічника вихователя, медичного працівника закладу з будь-яких питань щодо розвитку, виховання і навчання свого малолітнього сина - ОСОБА_3 протягом всього періоду перебування останнього в садку. ОСОБА_2 не відвідував свого малолітнього сина на території закладу жодного разу. Вихованням займається мама - ОСОБА_1 . Вона приводить та забирає дитину з дитячого садка, відвідує батьківські збори та бере участь в різноманітних заходах садка.

Відповідно до довідки КНП «ЦПМСД «Північний» від 31.01.2020 року, дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спостерігається лікарем педіатром АЗПСМ № 4 ОСОБА_5 з народження. Мама ОСОБА_1 неодноразово з дитиною зверталася за медичною допомогою та відвідувала лікаря з профілактичною метою. Батько ОСОБА_2 в амбулаторію з дитиною не звертався.

Згідно заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26.09.2017 року у справі №569/7662/17 з ОСОБА_2 було стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі по 1500 гривень на дитину щомісячно, починаючи з 18 травня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили 05.03.2018 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19.12.2019 року у справі №569/22871/19 заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису було задоволено та видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк 6 місяців.

Із наявного у матеріалах справи CD-диска (із аудіо записами телефонних розмов між сторонами по справі) вбачається, що під час телефонних розмов ОСОБА_2 образливо висловлювався на адресу ОСОБА_1 ..

Згідно витягу з ЄРДР від 01.05.2020 року вбачається, що по факту порушення ОСОБА_2 обмежувальних заходів відповідно до рішення суду розпочато кримінальне провадження №0002253.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_2 згідно виконавчого листа №569/7662/17 від 26.04.2018 року, станом червень 2021 року борг останнього становить 5 4262 грн. 12 коп.. При цьому, відповідач сплачував аліменти у листопаді 2019 року - 1827 грн. 88 коп., грудні 2019 року - 2000 грн., січні 2020 року 1500 грн., травні 2020 року - 1500 грн., червні 2020 року - 1500 грн., вересні 2020 року - 3690 грн., жовтні 2020 року - 3694 грн., травні 2021 року - 1000 грн., червні 2021 року - 1194 грн.

Позивач ОСОБА_1 , у ході розгляду справи судом пояснила, що відповідач іноді приїздить до сина, вони проводять спільно час, проте будь-який приїзд до дитини ОСОБА_2 використовує як черговий привід влаштувати з нею суперечку, він неодноразово безпідставно викликав поліцію. Відповідач по відношенню до неї поводив себе агресивно ще за часів її вагітності. Крім того, ОСОБА_2 їй постійно погрожує та ображає через те, що вона пред`явила для примусового виконання виконавчий лист про стягнення з нього аліментів. На її думку, справжнього інтересу до сина батько не виявляє, а даний позов не визнає лише з мотивів спричинити їй неприємності. Стверджує, що дитина також не бажає бачити батька.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Саме батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України і на кожного з них покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом частин другої та четвертої ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 15, в абзаці 2 п. 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» встановлено, що розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що при позбавленні батьківських прав суди повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Крім того, у даному рішенні Європейським судом звернуто увагу, що при вирішенні справ про позбавлення батьківських прав має бути встановлено відсутність поважних причин не виконання батьками батьківських обов`язків, які б виправдовували позбавлення батьківських прав.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Як на підставу позбавлення батьківських прав, позивач покликається на те, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків.

Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків.

Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьків обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки.

Відповідач ОСОБА_2 заперечує проти позбавлення його батьківських прав та вказує, що не втратив інтересу до участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, а позивач не заперечила тієї обставини, що останній іноді приїздив та бачився із сином.

З матеріалів справи вбачається, що між батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , існував спір щодо спілкування ОСОБА_2 з сином, що стало підставою для його звернення до органу опіки та піклування з метою визначення способу спілкування з малолітньою дитиною, що беззаперечно свідчить про інтерес батька до дитини і бажання брати участь у його вихованні.

Саме по собі невідвідування відповідачем закладу дошкільної освіти, де навчався син та закладу охорони здоров`я, де дитина перебуває під медичним наглядом, не є належним доказом його свідомого, навмисного ухилення від виконання батьківських обов`язків.

Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 465/3694/14-ц зазначив, що існування заборгованості по аліментах та невідвідування відповідачем навчального закладу дитини протягом одного навчального року у повній мірі не може свідчити про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 червня 2021 року в справі № 466/9380/17.

Тому, наявність заборгованості за аліментами, невідвідування відповідачем навчального та медичного закладу дитини не є підставою для позбавлення особи батьківських прав.

У ході розгляду даної справи, суду було представлено два висновки органів опіки та піклування, а саме за місце проживання позивача і дитини та за місцем проживання відповідача.

Відповідно до висновку органу опіки і піклування Березнівської міської ради від 06.10.2020 року за №1137/02-19, підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 відсутні.

Згідно висновку органу опіки та піклування Рівненської міської ради від 26.10.2020 року за №08-1152, ОСОБА_2 доцільно позбавити батьківських прав стосовно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити. Такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

Вказаний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19.

Апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду щодо відступлення від висновку органу опіки та піклування Рівненської міської ради від 26.10.2020 року за №08-1152 про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки на переконання колегії суддів він є недостатньо обґрунтованим. У ньому відсутні дані про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо сина. Відсутні у ньому й обставин про намагання вказаного органу, як відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення батька до дитини та яким чином позбавлення відповідача батьківських прав захистить інтереси малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Тому, даний висновок органу опіки та піклування не може бути беззаперечним доказом для підтвердження факту умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та необхідності застосування до нього такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.

При цьому, апеляційний суд враховує, що такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.

Разом з цим, із зазначеного висновку органу опіки та піклування вбачається, що ОСОБА_2 заперечує щодо позбавлення його батьківських прав стосовно дитини. У 2018 році він звертався до служби у справах дітей Рівненського міськвиконкому із заявою про усунення перешкод йому у спілкуванні з сином. Розпорядженням Рівненського міського голови від 22.06.2018 № 561-р було визначено спосіб його участі у вихованні сина. Крім того, ОСОБА_2 звертався до служби у справах дітей із заявою про проведення профілактичної роботи з ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що вона не виконує розпорядження Рівненського міського голови та не дає йому можливості бачитися з сином.

Досліджені судом докази у своїй сукупності свідчать про наявність стійких конфліктних стосунків між позивачем та відповідачем, проте, вони не дають підстав для висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність беззаперечних доказів винної поведінки відповідача та свідомого нехтування ним своїх батьківських обов`язків.

Колегія суддів вважає, що родинний зв`язок між батьком і сином можливо відновити, а тому не вбачається доведеності обставин необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення його батьківських прав.

За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 23 липня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Гордійчук С.О.

Ковальчук Н.М.