ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/1940/22 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: забезпечення позову
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Котелевець А.В.,

за участю секретаря : Волошиної А.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2021 року, постановлену у складі головуючого судді Олійник О.О., по справі № 643/17688/21, за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановив:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати ОСОБА_3 новим іпотекодавцем житлового будинку АДРЕСА_1 , який є предметом іпотеки відповідно до Договору іпотеки № 2642 від 15.09.2011 року; звернути стягнення на це нерухоме майно, що є предметом іпотеки, шляхом проведення електронних торгів в межах процедури виконавчого провадження за ціною, на рівні не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності відповідно до ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» на час проведення електронних торгів щодо реалізації предмета іпотеки; стягнути судовий збір у розмірі 7308 грн. Вказав, що згаданий будинокналежить ОСОБА_3 на підставі дублікату договору купівлі-продажу житлового будинку № 5325 від 20.10.2003 року та постанови Апеляційного суду Харківської області № 2-12503/08 від 24.04.2018 року.

19 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову та просив накласти заборону на приватизацію земельної ділянки площею 486 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на якій знаходиться предмет іпотеки (відповідно до договору іпотеки № 2642 від 15.09.2011 року), а саме: житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Заява мотивована тим, що предмет іпотеки знаходиться на земельній ділянці, яка в будь-який час може бути приватизована, тому без вжиття необхідних заходів існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам Позивача, а саме: позбавлення останнього можливості реалізувати іпотечне майно та повернути кошти, що надавалися в борг ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що може скластися ситуація, яка в майбутньому може значно ускладнити та/або взагалі унеможливити виконання рішення суду.

Позивач посилається на те, що на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 23.08.2011 року ОСОБА_2 набула та зареєструвала згідно діючого законодавства України за собою право власності на реконструйований житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 247,5 м2.

15 вересня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено Договір позики грошей. За вказаним договором ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 позику у розмірі 640 000,00 грн., що на момент укладення договору складало 80 000 доларів США строком до 15 вересня 2012 року.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним Договором позики, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки. За договором іпотеки № 2642, що був посвідчений 15 вересня 2011 року приватним нотаріусом ХМНО Саврасовою І.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2642 (далі - «договір іпотеки № 2642 від 15.09.2011 року») ОСОБА_2 передала ОСОБА_4 в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 умови договору не виконала в повному обсязі, гроші в зазначеній термін не повернула, у зв`язку з чим виникла заборгованість за Договором позики від 15.09.2011 року.

Враховуючи вищевикладене у квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за Договором позики від 15.09.2011 року.

Позовні вимоги ОСОБА_4 рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.04.2016 року були задоволені у повному обсязі та стягнуто з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 640 000,00 грн, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07.10.2016 року.

При цьому, слід також врахувати, що в межах виконавчого провадження № 53222831 від 03.01.2017 р. (ВП щодо стягнення ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 2 071 112,00 грн. з ОСОБА_2 за договором позики від 15.09.2011 року на підставі Рішення Апеляційного суду Харківської області від 07 жовтня 2016 року по справі № 641/9200/15-ц про збільшення стягнення заборгованості за договором позики до суми 2 071 112 грн. житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2 був виставлений для реалізації з прилюдних торгів 12.03.2018 р. о 09:00.

Однак, з невідомих причин торги за лотом № 263892, що були призначені на 12.03.2018 року не відбулися. Пізніше постановою Апеляційного суду Харківської області від 24.04.2018 року було скасоване рішення суду першої інстанції від 16 грудня 2008 року по іншій справі № 2-12503/08, внаслідок чого боржник ОСОБА_2 втратила право власності на майно, що перебувало в іпотеці ОСОБА_4 у забезпечення виконання згаданого договору позики.

Також, позивач вважає, що рідні сестри ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у змові з метою ухилення від виконання ОСОБА_2 боргових зобов`язань перед кредитором використовували, використовують та будуть використовувати зв`язки у органах державної виконавчої служби, органах судової влади, департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради задля уникнення відповідальності перед кредитором (іпотекодержателем).

Позивач зазначає, що найбільш ефективним заходом забезпечення позову є заборона приватизації земельної ділянки, загальною площею 486 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на якій знаходиться предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , до набрання законної сили рішення у цій справі.

При цьому, невжиття вищевказаного заходу забезпечення позову, на думку позивача, може призвести до неможливості реалізації його прав, інтересів та виконання судового рішення у майбутньому.

На теперішній час єдиним можливим способом отримати позичені боржником ОСОБА_2 кошти є продаж предмету іпотеки, а саме: житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , зареєстрованого в реєстрі загальною зареєстрованою площею - 99,8 м2 (фактичною загальною площею - 247,5 м2), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом проведення електронних торгів в межах процедури виконавчого провадження.

Також позивач зазначає, що забезпечення даного позову саме у такий спосіб не позбавлятиме відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , права користування земельною ділянкою та не порушуватиме їх законних інтересів, що, в свою чергу, не потребує вжиття заходів зустрічного забезпечення в порядку ст. 154 ЦПК України.

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 19 жовтня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити заяву.

Вказав, що предмет іпотеки знаходиться на земельній ділянці, яка в будь-який час може бути приватизована, без вжиття необхідних заходів, існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам Позивача, а саме позбавлення останнього можливості реалізувати іпотечне майно та повернути кошти, що надавалися в борг ОСОБА_2 .

Зазначив, що існують ризики приватизації земельної ділянки як невід`ємної частини частини предмета іпотеки, на якій він розташований, що значно може ускладнити та/або взагалі унеможливити виконання рішення суду.

Вказав, що ОСОБА_3 у випадку приватизації земельної ділянки, на якій розташований предмет іпотеки, матиме можливість заборонити користування земельною ділянкою та буде вчиняти дії направлені на обмеження доступу до предмета іпотеки.

Зауважує, що між земельною ділянкою та предметом іпотеки існує безпосередній зв`язок, та обраний захід забезпечення позову повністю узгоджується з предметом та підставами позову. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у змові з метою ухилення від виконання ОСОБА_2 боргових зобов`язань перед кредитором.

Вказав, що суд першої інстанції помилково застосував закон, який не підлягає застосуванню, ст. 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, як підставу для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, на підставі чого зазначив, що суд не вправі втручатися до регулювання відносин у сфері землекористування та приватизації, оскільки такі повноваження є виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад. Апелянт зазначив, що и у вказаній нормі Закону не передбачено, що до виключної компетенції органів місцевого самоврядування входить саме накладення заборони на приватизацію земельних ділянок.

Зазначив, що забезпечення позову у визначеній у заяві спосіб не позбавлятиме відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права користування земельною ділянкою та не порушуватиме їх законних інтересів, та в свою чергу не потребує вжиття заходів зустрічного забезпечення у порядку ст.154 ЦПК України.

У письмовому відзиві відповідач ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Вказала на необґрунтованість належними, допустимим та достатніми доказами доводів скарги про недобросовісні дії ОСОБА_3 .

Зауважує, що згідно інформаційної довідки про виконавче провадження №67351882 наразі в рахунок погашення заборгованості за рішенням суду по справі№641/9200/15-ц на користь ОСОБА_1 відбувається примусове стягнення із заробітної плати відповідача ОСОБА_2 щомісячно, у розмір 20 %

Зазначила, що позивачем не було надано до суду витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, в якому було б відображено, що земельній ділянці присвоєно кадастровий номер і що саме ОСОБА_3 зверталась до Держгеокадастру із відповідною заявою. Відповідних клопотань чи заяв від позивача про витребування таких даних, відповідно до ст.84 ЦПК України суду.

Вказала, що доводи скарги про те, що земельна ділянка у будь-який момент може бути приватизована, і існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача у майбутньому є лише припущенням, яке не підтверджені заявником належними доказами. Доказування наявності таких обставин покладається на заявника, про що була викладена правова позиція викладена у постанові Верховного суду у справі №922/2163/17.

Зауважила, що позивачем не надано жодного об`єктивного доказу щодо вчинення відповідачем ОСОБА_3 дій направлених на звернення до органів виконавчої влади із заявою про передачу їй у власність шляхом безоплатної приватизації спірної земельної ділянки.

Вказала, що посилання позивача на те, що ОСОБА_3 є новим іпотекодавцем, а тому має відповідати перед позивачем за невиконання зобовязань відповідповідача ОСОБА_2 за договром позики від 13.09.2011 своїм нерухомисм майном шляхом звернення на нього стягнення під час виконавчого провадження та реалізації його з публічних торгів, є спірним, то під час вирішення питання про забезпечення позову, обгрунтованість позову не досліджується, оскільки це є предметом під час розгляду справи.

Посилається на рішення Європейського суду з прав людини «Пантелеєнко проти України», «Доради проти Ірландії».

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження у ст. 367 ЦПК України, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, за відсутності інших учасників судового засідання, які повідомлялись судом апеляційної інстанції відповідно до ст.ст. 128, 131 ЦПК України, що згідно ст. 372 України не перешкоджає її подальшому розгляду, вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги у даній справі не стосуються земельної ділянки на якій знаходиться предмет іпотеки, а заява про забезпечення позову є необґрунтованою, оскільки позивачем не надано доказів, на підтвердження того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є заборона вчиняти певні дії.

Відповідно до частин шостої-восьмої статті 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі, для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Таким чином, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_3 новим іпотекодавцем житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , зареєстрованою в реєстрі загальною зареєстрованою площею 99,8 кв.м. (фактичною загальною площею 247, 5 кв.м.), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який є предметом іпотеки відповідно до Договору іпотеки № 2642 від 15.09.2011 року, оскільки предмет іпотеки належить їй на підставі дублікату договору купівлі-продажу житлового будинку № 5325 від 20.10.2003 року та постанови Апеляційного суду Харківської області № 2-12503/08 від 24.04.2018 року; звернути стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки відповідно до Договору іпотеки № 2642 від 15.09.2011 року, а саме житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі загальною зареєстрованою площею 99,8 кв.м. (фактичною загальною площею 247, 5 кв.м.), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 , шляхом проведення електронних торгів в межах процедури виконавчого провадження за ціною, на рівні не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності відповідно до ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» на час проведення електронних торгів щодо реалізації предмета іпотеки.

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладання заборони на приватизацію земельної ділянки площею 486 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на якій знаходиться предмет іпотеки (відповідно до договору іпотеки № 2642 від 15.09.2011 року), а саме: житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Предметом судового спору, позову який забезпечується є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Верховний суд в постанові № 903/825/18 від 27.02.2019 року зазначає, що метою забезпечувального зобов`язання, такого як застава (іпотека), є набуття кредитором (заставодержателем) переважного перед іншими кредиторами боржника (заставодавця) права задоволення своїх вимог за рахунок переданого в забезпечення зобов`язання майна боржника (предмета застави (іпотеки), що прямо випливає зі змісту ст.1 закону «Про заставу», стст.1, 3 закону «Про іпотеку».

Особливістю таких правовідносин є те, що заставодавець хоч і залишається власником переданого в заставу майна, проте на період забезпечення позбавлений правомочності розпорядження цим майном, а заставодержатель у свою чергу у випадку порушення боржником забезпеченого зобов`язання має право в будь-який момент переважно перед іншими кредиторами такого боржника задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на заставлене майно. У зв`язку із цим заставодержатель має власний пріоритетний майновий інтерес до отриманого в заставу майна боржника, який може бути реалізований ним у будь-який момент у разі порушення забезпеченого зобов`язання.

Колегія суддів зазначає, що земельна ділянка, на якій розташований об`єкт іпотеки, перебуває поза межами предмету позову, тому у даному випадку заявлена вимога про забезпечення позову не відповідає визначеному у ч. 3 ст. 150 ЦПК України обов`язковому критерію про те, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується, оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується справа по суті.

Керуючись ст.259, п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 19 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 17 січня 2022 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

А.В.Котелевець.