Справа № 450/1229/21 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І.
Провадження № 22-ц/811/3417/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 травня 2021року в складі судді Мельничук І.І. у справі за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про видачу судового наказу про стягнення аліментів,-

встановив:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, просила видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на свою користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 50 % від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду із заявою.

Оскаржуваною ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 травня 2021року відмовлено ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Ухвалу суду оскаржила представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , зазначає, що її довірителька з такою не погоджується, вважає незаконною, необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що висновок суду, яким обґрунтована оскаржувана ухвала не повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам закону, оскільки суд не звернув увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 165 ЦПК України у разі якщо у заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог.

Покликаючись на те, що ОСОБА_1 заявлено вимоги відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, зазначає, що у заяві міститься лише частина вимог, які не підлягають розгляду в порядку наказного провадження, тому суд не міг відмовляти у видачі судового наказу в цілому.

Окремо покликається на те, що ст. 96 ЦПК України, на яку посилається суд першої інстанції, не містить підстав відмови у видачі судового наказу.

Просить скасувати Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 травня 2021року та направити справу для продовження розгляду в суд першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу (п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України судове засідання не проводиться, що свідчить про безпідставність вимог апеляційної скарги в цій частині.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження (ч. 2 ст. 19 ЦПК України).

За частиною 3 статті 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно із ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» судовий наказ є виконавчим документом.

Відповідно до ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, крім іншого, якщо заявлено вимоги про стягнення аліментів (п. 4, 5 ч. 1 цієї статті).

Як беззаперечно вбачається із матеріалів справи, звертаючись із заявою про видачу судового наказу ОСОБА_1 просить стягнути із ОСОБА_3 на свою користь аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей у розмірі 50 % від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду із заявою.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої станції виходив з того, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу, відтак врахувавши, що заявник звернулася до суду з вимогою про стягнення з боржника аліментів на утримання дітей у розмірі 1/2 заробітку (доходу) платника, але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, однак така об`єднана вимога заявника не передбачена нормами п. 4, 5 ч. 1 ст. 96 ЦПК України, відмовив у видачі судового наказу.

Перевіряючи законність оскаржував ухвали колегія суддів виходить із такого.

Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

В свою чергу, судовий наказ також може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб (п. 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України).

Наведене, на переконання колегії суддів, дає підстави для висновку про те, що положення ст. 161 ЦПК України містять дві окремі та самостійні підстави стягнення аліментів, які напряму залежать від волі заявника (диспозитивність цивільного процесу).

Зазначене одночасно свідчить що відповідні вимоги не можуть бути об`єднані в одній заяві, оскільки слідуючи положенням статті, є різними способами стягнення аліментів, відтак захисту прав стягувача аліментів.

Вимоги щодо форми та змісту заяви про видачу судового наказу визначені статтею 163 ЦПК України.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

Як вбачається із поданої заяви ОСОБА_1 , останньою дійсно заявлено вимогу, яка не передбачена ст. 161 ЦПК України, оскільки заявниця просить одночасно стягнути аліменти у розмірі 50 % від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, та у розмірі не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини.

Не погоджуючись із оскаржуваною ухвалою, скаржник фактично визнає те, що подана заява не відповідає в цілому вимогам процесуального закону, при цьому вважає, що суд мав постановити ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині заявлених вимог, а видати наказ про стягнення аліментів у розмірі однієї другої заробітку (доходу) платника аліментів на трьох дітей.

Разом з цим, як зазначалося вище, що судовий наказ може бути виданий, як з підстав п. 4 так і п. 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, тому протилежні міркування скаржниці є її суб`єктивним трактуванням норм процесуального права, яке не може бути прийняте до уваги судом, однак одна заява не може об`єднувати одночасно дві підстави для видачі судового наказу, які визначені законом.

Колегія суддів виходить з того, що наказне провадження передбачає чітко визначені умови, за яких суд видає судовий наказ, однак, якщо заявниця має намір отримувати аліменти у заявленому нею розмірі вона може звернутися до суду з відповідним позовом, про що їй було роз`яснено судом першої інстанції.

Таким чином, розглядаючи подану заяву, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у видачі судового наказу, оскільки ОСОБА_1 не заявлено вимогу, яка передбачена ст. 161 ЦПК України.

Разом з цим, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції зазначив, що відмовляє у видачі судового наказу, оскільки об`єднана вимога заявниці не передбачена нормами п. 4, 5 ч. 1 ст. 96 ЦПК України, при цьому зазначена стаття не врегульовує питання підстав видачі судового наказу та не належить до Розділу наказне провадження в принципі, як і не містить відповідних пунктів, а стосується повернення оригіналів письмових доказів, що свідчить про помилковість покликання суду на таку та необхідність виключення такої, як підставу для постановлення оскаржуваної ували, шляхом часткового задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 травня 2021року змінити, виключивши посилання на п. 4, 5 ч. 1 ст. 96 ЦПК України, як підставу відмови у видачі судового наказу.

В решті ухвалу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, в касаційному порядку не оскаржується.

Повний текст постанови складений 25 січня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк