Провадження № 2/638/1043/22
РІШЕННЯ

Іменем України

11 січня 2022 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Латки І.П.,

за участю секретаря судового засідання Котельнікової А.Р.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами»,

треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович, Ірпінський міський відділ Державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович, Ірпінський міський відділ Державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович, Ірпінський міський відділ Державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в обґрунтування якого зазначила, що їй випадково з відкритих джерел, зокрема, з інформації, наявної в Автоматизованій системі виконавчих проваджень та Єдиному реєстрі боржників, стало відомо, що у Ірпінському міському відділі ДВС у Бучанському районі Київської області Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на примусовому виконанні перебуває ВП №59170241 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами» суми коштів, яке відкрито 27 травня 2019 року на підставі виконавчого документа, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем.

Згідно отриманої на адвокатський запит від Ірпінського міського ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) інформації та документів стало відомо, що 25 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в Реєстрі за №1687, згідно з яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами» суму коштів за період з 26 серпня 2015 року по 29 листопада 2018 року в загальному розмірі 14732,67 грн, що складається з 9092,35 грн - заборгованості за тілом кредиту; 5490,02 грн - заборгованості за процентами; 0,30 грн - заборгованість за комісією; 50,00 грн - плата за вчинений виконавчий напис.

При цьому, у вказаному виконавчому написі від 25 березні 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1687, підставою для стягнення вищевказаної суми грошових коштів зазначено: «Повідомлення про надання кредиту - Кредитна картка та умови кредитування від 21 (двадцять першого) травня 2013 року картковий рахунок № НОМЕР_1 , наданої на умовах Кредитного договору №0 від 22 (двадцять другого) червня 2012 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 ».

Позивач зазначає, що жодного нотаріально посвідченого кредитного договору не укладала. Проте, не зважаючи на відсутність оригіналу нотаріально посвідченого договору та те, що чинна редакція Переліку №1172 в частині вчинення виконавчого напису на кредитному договорі скасована судовими рішеннями, що набрали законної сили (є нечинними), приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. вчинено вказаний виконавчий напис на підставі договору, який нотаріально не посвідчений.

ОСОБА_1 просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 25 березня 2019 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем та зареєстрований в реєстрі за №1687 про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмежено відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» суми коштів за період з 26 серпня 2015 року по 29 листопада 2018 року в загальному розмірі 14732,67 грн, а також стягнути з відповідача судові витратина професійну правничу допомогу у розмірі 13712,00 грн.

Відповідач надав заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі. Окрім того, відповідач заявив клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу до розміру 1907 грн.

В судове засідання позивачка не з`явилась, представник позивача надав суду заяву про проведення судового засідання за відсутності сторони позивача. Позовні вимоги підтримав.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин.

Таким чином, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено обставини про те, що 25 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем вчинено виконавчий напис, зареєстрований в Реєстрі за №1687, згідно з яким на підставі Договору факторингу №20182407-1/2 від 24 липня 2018 року, Договору факторингу №24 від 27 серпня 2015 року, Повідомлення про надання кредиту Кредитна картка та умови кредитування від 21 травня 2013 року картковий рахунок № НОМЕР_1 , наданої на умовах Кредитного договору №0 від 22 червня 2012 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 , стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами» (код ЄДРПОУ - 35017877) суму коштів за період з 26.08.2015 року по 29.11.2018 року в загальному розмірі 14 732,67 грн, що складається з наступного: 9092,35 грн - заборгованості за тілом кредиту; 5490,02 грн - заборгованості за процентами; 0,30 грн - заборгованість за комісією; 150,00 грн - плата за вчинений виконавчий напис.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»).

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти висновків, що з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису».

Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів визначено главою 14 Закону України «Про нотаріат» та главою 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Згідно із пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Крім того, у абзаці 3 пункту 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, вказано, що заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Відповідно до пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 для одержання виконавчого напису щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

З матеріалів справи вбачається, що виконавчий напис № 946 від 25 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Євдокією Юріївною про стягнення з ОСОБА_3 на користь АТ «БАНК ФОРВАРД» заборгованості в розмірі 17533,00 грн, виданий на підставі п. 2 Переліку документів, за яким стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», внесено зміни до Переліку документів, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, зокрема, в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» (заява № 48553/99), а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (заява № 28342/95) встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 березня 2015 року у справі № 826/20084/14, яка була залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2017 року, яка набрала законної сили, було визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у тому числі: «Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості».

Зазначена постанова апеляційного суду у відповідності до п. 4 ст. 254 КАС України набула законної сили з моменту проголошення, з 22 лютого 2017 року, а отже з цієї ж дати законодавство не передбачало можливості вчинення виконавчого напису щодо заборгованості, яка випливає із кредитних відносин.

Із матеріалів справи вбачається, що оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 25 березня 2019 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Таким чином, оскільки в момент вчинення виконавчого напису 25 березня 2019 року були відсутні правові підстави для його вчинення, тому такий виконавчий напис не підлягає виконанню.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17.

Окрім того, судом враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 21 вересня 2021 року у справі №910/10374/17, відповідно до якої оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Враховуючи, що виконавчий напис вчинено на кредитному договорі, який не є нотаріально посвідченим, а також відповідачем не було надано суду доказів безспірності заборгованості, за наявності якої було б можливим вчинення виконавчого напису, суд вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат», а отже позовні вимоги є обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України).

Зважаючи на характер та суб`єктний склад спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Частиною 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги у повному обсязі, суд дійшов висновку про можливість ухвалення рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі в підготовчому судовому засіданні.

Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Згідно з ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються ст. 137 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З наданих представником позивача доказів встановлено, що 15 січня 2021 року ОСОБА_1 та адвокат Мирось Сергій Васильович уклали Договір про надання правової допомоги.

Відповідно до п. 2-2 Договору Клієнт має наступні права та обов`язки сплатити Адвокату гонорар у розмірах та строки, узгоджених між сторонами, а також відшкодовувати фактичні витрати, що є необхідними та пов`язаними із виконанням даного Договору.

Згідно з Додатковою угодою №2 від 16 вересня 2021 року до Договору про надання правової допомоги від 15 січня 2021 року на виконання умов п.п. 2.2, 4.2 Договору про надання правової допомоги (в частині щодо переліку послуг, визначення розміру та порядку оплати за надання правової допомоги) та у відповідності до Завдання-доручення Клієнта, Сторони погодили наступне визначення вартості надання правової допомоги (виконання робіт Адвокатом): 1.1) усна консультація з вивченням документів - з розрахунку 500, 00 грн за одну годину; 1.2) складання адвокатських запитів, інших звернень та/або заяв (нескладні/типові документи) - з розрахунку 500, 00 грн. за один документ до 2-х аркушів; 1.3) участь в судовому засіданні в суді за одне судове засідання тривалістю до 1 години включно - з розрахунку 40% від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого згідно із Законом на день проведення такого судового засідання; 1.4) прибуття до суду для участі у судовому засіданні, отримання відомостей про відкладення/перенесення судового розгляду справи з будь-яких підстав - з розрахунку 500, 00 грн. за одне прибуття; 1.5) розмір роботи адвоката за одну годину при складанні процесуальних документів (позовних заяв, письмових відзиву, відповіді на відзив, заперечень, заяв та/або клопотань про забезпечення позову/доказів по справі, заяв з процесуальних питань) становить 40% від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого згідно із Законом на день виконання відповідних робіт; 1.6) розмір роботи адвоката за одну годину становить 40% від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого згідно із Законом на день виконання відповідних робіт (робота адвоката, пов`язана із вивченням та правовим аналізом наданих/отриманих документів, пошуком і аналізом актуальної судової практики щодо застосування норм права, якими регулюються відповідні правовідношення).

Із копії ордеру серії ВІ № 1057472 від 17 вересня 2021 року вбачається, що ОСОБА_2 представляє інтереси ОСОБА_1 у судах України всіх інстанцій.

У Розрахунку суми судових витрат Клієнта від 07 жовтня 2021 року за Договором про надання правової допомоги від 15 січня 2021 року деталізовано надану правничу допомогу (виконані роботи), витрачений час, необхідний для надання правової допомоги (виконання відповідних робіт), а саме: Надання усної консультації Клієнту, аналіз даних з відкритих реєстрів, аналіз законодавства і актуальної судової практики, що регулюють дані правовідносини (2 години), підготовка і направлення адвокатського запиту до Ірпінського MB ДВС у Бучанському районі Київської області Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про отримання інформації та копій документів по ВП №59170241 (1 година); підготовка і направлення адвокатського запиту до Міністерства юстиції України про надання інформації щодо приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М. (щодо його дій, а так само дійсності Свідоцтва нотаріуса) (1 година); вивчення та аналіз отриманих від Ірпінського MB ДВС у Бучанському районі Київської області Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) документів на адвокатський запит по ВП №59170241, у т.ч. документів, наявних в системі «АСВП» (2 години); підготовка позовної заяви (4 години); участь в судових засіданнях (виїзду до суду) орієнтовно 6 годин, всього в загальною вартістю 13712 грн.

В позовній заяві позивач просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13712 грн.

Відповідач просив зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з їх неспівмірністю зі складністю справи, обсягом виконаних робіт та ринковими цінами на адвокатські послуги.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт, приймаючи до уваги надані документі, які підтверджують понесені витрати, суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 5000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

З урахуванням викладеного, суд частково задовольняє вимогу представника позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Понесені позивачкою судові витрати підтверджуються квитанцією № 98601 від 25 жовтня 2021 року про сплату судового збору у сумі 908 грн.

У зв`язку із викладеним, враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути позивачці з державного бюджету суму сплаченого судового збору в розмірі 454 грн (50% від загального розміру судового збору), а також стягнути з відповідача на користь позивачки суму сплаченого судового збору в розмірі 454 грн (50% від загального розміру судового збору).

Керуючись ст. 13, 77-81, 133, 137, 141, 142, 259, 263-265, 268, 273, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович, Ірпінський міський відділ Державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 25 березня 2019 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем та зареєстрований в реєстрі за №1687 про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмежено відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» суми коштів за період з 26 серпня 2015 року по 29 листопада 2018 року в загальному розмірі 14732,67 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» (08200, Київська область, м. Ірпінь, вул. Стельмаха, 9-А, офіс 203, код ЄДРПОУ - 35017877) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 , судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн та судового збору у розмірі 454,00 грн, а всього 5454 (п`ять тисяч чотириста п`ятдесят чотири) грн 00 коп.

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Харкова (адреса: м. Харків, код ЄДРПОУ 37999654) повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 , з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого заквитанцією № 98601 від 25 жовтня 2021 року про сплату судового збору у сумі 908 грн, тобто у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн 00 коп.

Рішення може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 11 січня 2022 року.

Суддя І.П. Латка