ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2022 року

м. Харків

справа № 638/11644/20

провадження № 22-ц/818/556/22

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Антонович А.А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Полтаві,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Невеніцина Є.В.,

УСТАНОВИВ:

25.08.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Полтаві (надалі ТУ ДБР), у якому просив захистити його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, заподіяної неправомірною тривалою бездіяльністю слідчих при імітації розслідування кримінального провадження №0000232; стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди в розмірі 239 101 грн, завдану тривалою бездіяльністю слідчих.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29.03.2019 уповноваженою особою прокуратури внесені відомості до ЄРДР 0000232 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.364, ч.1 ст.365, ч.1 ст.366, ч.1 ст.367, ч.2 ст.382 Кримінального кодексу України (надалі КК України). 02.09.2019 позивач звертався до слідчого Плахотнікова А. з клопотанням про призначення йому судово-психологічної експертизи. 06.09.2019 слідчий надав позивачу відповідь, що ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №0000232 має статус заявника, який не передбачає права на подання слідчому клопотань. На заяву позивача від 03.08.2020 про визнання його потерпілим слідчий Соломенцев 03.02.2020 повідомив, що позивач має процесуальний статус заявника, який не передбачає права подавати клопотання. 05.03.2020 слідчий суддя Октябрського районного суду м. Полтави зобов`язав слідчого розглянути клопотання ОСОБА_1 від 03.08.2020. 21.03.2020 слідчий Соломенцев відмовив у задоволенні клопотання позивача про визнання його потерпілим. 20.05.2020 Октябрський районний суд м. Полтави скасував постанову слідчого про закриття кримінального провадження №0000232. Слідчі ТУ ДБР не зважаючи на ухвали суду, клопотання позивача продовжують свою бездіяльність і не проводять досудове розслідування у розумні строки, що спричиняє позивачу моральні страждання.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1500 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відомості про вчинення кримінального правопорушення внесені до ЄРДР 28.03.2019 (кримінальне провадження № 0000232), при цьому постанова про відмову у визнанні потерпілим винесена слідчим лише 21.03.2020. Матеріалами цивільної справи доведене систематичне прийняття слідчими ТУ ДБР рішень у кримінальному провадженні № 0000232 без проведення згідно з вимогами КПК України перевірки заяв та клопотань позивача, що призвело до надмірної тривалості досудового розслідування. Саме зазначена обставина, а не факт скасування процесуальних рішень слідчих або зобов`язання вчинити певні дії є підставою для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди. Суд уважав доведеним порушення конституційних прав позивача внаслідок бездіяльності відповідача, що виражено у не розгляді клопотань ОСОБА_1 з посиланням на відсутність у нього статусу потерпілої особи у кримінальному провадженні, що суперечить положенням ч. 2 ст. 55 КПК України, до винесення постанови слідчим про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим. Вказані обставини, а також подальша необхідність звернення ОСОБА_1 до суду в порядку, визначеному приписами КПК України, з заявами про усунення перешкод, як особі, постраждалій від кримінального правопорушення, доступу до правосуддя, привели до моральних страждань позивача. Разом з цим, враховуючи принцип справедливості, розумності та співмірності, суд не знайшов підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди у сумі 239101 грн, а вважав цілком співмірною з заподіяною ОСОБА_1 протиправною бездіяльністю відповідача моральну шкоду у розмірі 1500 гривень.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ТУ ДБР звернулося з апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням обставин справи, на підставі недоведених обставин, що мають істотне значення для справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так клопотання ОСОБА_1 , що надходили до ТУ ДБР, розглянуті слідчим. За наслідками їх розгляду ОСОБА_1 направлені вмотивовані відповіді. Суд зробив висновок про спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди лише на підставі звернення останнього до слідчих суддів і нібито встановлення такими слідчими суддями протиправної бездіяльності посадової особи ТУ ДБР, відсутністю даних щодо виконання вимог ухвали слідчого судді та повідомлення позивача про результати розгляду його клопотань. Всі процесуальні дії та прийняті за їх наслідком рішення, виконання ухвал слідчих суддів перебувають у межах здійснення кримінального провадження. При прийнятті оскаржуваного рішення судом фактично надана оцінка процесуальним діями слідчого ТУ ДБР. Хоча така оцінка відповідно до вимог КПК України може надаватися виключно слідчим суддею. Доводи ОСОБА_1 фактично зводяться до його незгоди з прийнятими слідчими процесуальними рішеннями у кримінальному провадженні. При цьому оскарження рішень, дій чи бездіяльності на стадії досудового розслідування є важливою гарантією захисту прав учасників кримінального процесу. А Цивільний процесуальний кодекс України (надалі УПК України) не передбачає можливості встановлення судом у порядку цивільного судочинства під час розгляду цієї справи фактів протиправності дій чи бездіяльності працівників ТУ ДБР, зокрема, слідчих під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, а також визнання судом таких дій протиправними.

Оцінюючи факти звернення ОСОБА_1 до слідчих суддів з метою оскарження дій слідчих у кримінальному провадженні № 0000232 , суд не врахував, що ухвалами Октябрського районного суду м. Полтави не встановлена протиправна бездіяльність слідчих в частині невиконання службових обов`язків. Слідчими суддями на стадії досудового розслідування кримінального провадження здійснюється лише оцінка прийнятих процесуальних рішень, що належить до сфери регулювання КПК України. Ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні № 0000232 не оскаржені ТУ ДБР лише тому, що вони не підлягають оскарженню в апеляційному порядку. Питання правомірності дій слідчих у кримінальному провадженні № 0000232 слідчими суддями Октябрського районного суду м. Полтави не розглядалося і не може розглядатися в силу приписів КПК України. Визначений ч.6 ст. 82 ЦПК України перелік судових рішень, висновки у яких є обов`язковими для інших судів, не містить ухвал слідчого судді. Тобто сам факт скасування постанов слідчого ТУ ДБР слідчими суддями не свідчить про протиправність дій слідчого, а свідчать про реалізацію ОСОБА_1 наданого йому права на оскарження процесуальних дій слідчого.

Посилаючись на завдання йому моральної шкоди, ОСОБА_1 не надає належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеної обставини. Надана позивачем виписка з медичної карти стаціонарного хворого № 1879 неврологічного відділення датована 20.09.2017, тобто задовго до виникнення спірних правовідносин. Матеріали справи не містять будь-яких висновків незалежних психологів-спеціалістів щодо того, що позивач відчував сором, приниження, страх, відсутній причино-наслідковий зв`язок між діями відповідача та наслідками у вигляді моральних страждань позивача.

У провадженні судів першої та апеляційної інстанції перебуває значна кількість по суті однакові позовів ОСОБА_1 до ТУ ДБР, чим перевантажується робота суду. Такі дії свідчать про зловживання ОСОБА_1 своїми процесуальними правами та порушення вимог ст. 44 ЦПК України, що не взяті до уваги судом першої інстанції.

ОСОБА_1 звертаючись до суду із позовом не зазначив відповідачем державу Україну в особі відповідних органів. Позивач мотивував це тим, що обов`язок компенсувати завдану шкоду покладається не на посадову особу, незаконними діями чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Отже, ТУ ДБР у м. Полтаві є неналежним відповідачем. Вказана обставина судом першої інстанції також не врахована.

ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу ТУ ДБР не надав.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ТУ ДБР підлягає задоволенню виходячи з такого.

Відповідно до п.п. 2, 3, 4 ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Як установлено судовим розглядом і вбачається з матеріалів справи, прокуратура Харківської області 29.03.2019 внесла до Єдиного реєстру досудових розслідувань (надалі ЄРДР) заяву ОСОБА_2 про вчинення відносно неї та ОСОБА_1 протиправних дій посадовими особами прокуратури Харківської області при здійсненні процесуальних дій у кримінальному провадженні № 0000219 від 13.02.2018, що передбачені передбаченого ч.1 ст.364 КК України. Кримінальному провадженню був присвоєний номер 0000232 (а.с. 41). На час звернення до суду з позовом ОСОБА_1 кримінальне провадження № 0000232 було передане слідчим ТУ ДБР, як убачається з інформації, викладеній у листі прокуратури Харківської області № 15/3-76-15 від 29.03.2019 (а.с. 40).

02.09.2019 ОСОБА_1 звернувся до слідчого ТУ ДБР Плахотнікова А. з клопотанням про призначення йому судово-психологічної експертизи (а.с. 38-39). 06.09.2019 слідчий ТУ ДБР Плахотніков А. надав позивачу відповідь, що ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0000232 має статус заявника. Цей статус не передбачає права на подання слідчому чи прокурору відповідних клопотань (а.с. 37).

03.01.2020 позивач звернувся до слідчого Плахотнікова А. з клопотанням про направлення окремого доручення оперативній службі Харківської області про допит його у якості потерпілого (а.с. 34).

Слідчий другого слідчого відділу ТУ ДБР листом № 1-290/15-02-2-2 від 13.01.2020 повідомив ОСОБА_1 про те, що він має процесуальний статус заявника, що не передбачає права подавати слідчому клопотання (а.с. 33).

23.01.2020 ОСОБА_1 звернувся до слідчого ТУ ДБР Соломенцева Р.В. з повторним клопотанням про направлення окремого доручення оперативній службі Харківської області про допит його у якості потерпілого (а.с. 31-32).

У скарзі, адресованій Октябрському районному суду м. Полтава, від 05.02.2020 ОСОБА_1 просив зобов`язати слідчого ТУ ДБР виконати вимоги ч.ч. 1, 2 статті 55 КПК України та розглянути його клопотання від 03.01.2020 у строк, передбачений статтею 220 КПК України (а.с. 28-30).

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 05.03.2020 задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано слідчого ТУ ДБР розглянути клопотання від 03.01.2020 у кримінальному провадженні № 0000232.

25.03.2020 позивач звернувся до слідчого ТУ ДБР Соломенцева Р. з клопотанням про виконання вищевказаної ухвали суду, винесення окремого доручення про допит його у якості потерпілого (а.с. 26).

Постановою слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР від 21.03.2020 відмовлено у визнанні ОСОБА_1 потерпілим (а.с. 23-24). Постановою слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР від 23.03.2020 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000232 від 29.03.2019, закрите на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України (а.с. 14-21).

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 20.05.2020 задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову слідчого про закриття кримінального провадження № 0000232 (а.с. 7-8).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 303 КПК України, у редакції, чинній на час винесення слідчим суддею ухвал, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Згідно із частиною другою статті 307 КПК України, у редакції, чинній на час винесення слідчим суддею ухвал, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалах слідчого судді за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування забезпечується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній.

Втім наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що внесення даних до ЄРДР 28.03.2019 і винесення постанови про відмову у визнанні потерпілим 21.03.2020 свідчить про надмірну тривалість кримінального провадження № 0000232, спричинену систематичним прийняттям відповідних рішень без проведення згідно з вимогами КПК України перевірки заяв та клопотань позивача.

Згідно з наявними у матеріалах цивільної справи № 638/11644/20 даними, з часу внесення відомостей до ЄРДР 28.03.2019 ОСОБА_1 звертався до слідчих ТУ ДБР із клопотаннями, на які йому надавалися письмові відповіді. Відповіді надавалися у стислі строки. Порушення прав ОСОБА_1 внаслідок надання йому відповідей листами і не вчинення при цьому процесуальних дій ні повноваженими органами в порядку КПК України, ні судами не встановлено. З часу звернення ОСОБА_1 з заявою про визнання його потерпілим 03.01.2020 і до винесення постанови про закриття кримінального провадження 23.03.2020 минуло майже три місяці. За цей час ОСОБА_1 користуючись наданим йому правом оскаржував дії слідчих ТУ ДБР у кримінальному провадженні № 0000232, що розглядалися слідчим суддею Октябрського районного суду м. Харкова. За результатами розгляду цих скарг було винесено дві ухвали за результатами дій слідчого ТУ ДБР: одна - про зобов`язання розглянути клопотання ОСОБА_1 від 03.01.2020 (від 05.03.2020), друга про скасування постанови про закриття кримінального провадження (від 20.05.2020).

Звернення ОСОБА_1 до слідчих суддів зі скаргами на дії слідчих ТУ ДБР свідчить про реалізацію передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності ТУ ДБР. Сам факт зобов`язання слідчого розглянути клопотання чи скасування постанови ухвалою слідчого судді не свідчить про протиправність дій органу досудового розслідування та завдання моральної шкоди позивачу, не має наслідків цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені ухвалами слідчих суддів. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені вказані позивачем ухвали слідчим суддею, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Такий висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року у справі «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Незгода позивача з прийнятими посадовими особами відповідача рішеннями, які ним були оскаржені в передбаченому КПК України порядку, або зобов`язання слідчих ТУ ДБР вчинити певні дії не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди.

Надмірна тривалість кримінального провадження № 0000232 внаслідок протиправних дій посадових осіб відповідача належними і допустимими доказами не доведена. Така протиправність дій ніким не встановлена. А час, протягом якого слідчими надавалися відповіді, вчинялися процесуальні дії не може вважатися надмірним без належних про це доказів та правового обґрунтування.

Оскільки у цивільній справі № 638/11644/20 не встановлена неправомірність дій слідчих ТУ ДБР при здійсненні кримінального провадження № 0000232, відсутні й інші умови притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності: завдання моральної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями і шкодою.

Таким чином, оскільки у цивільній справі № 638/11644/20 відсутні всі три умови для притягнення ТУ ДБР до цивільно-правової відповідальності, зокрема, відшкодування моральної шкоди, вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18), від 13 березня 2019 року у справі № 338/12193/16-ц (провадження № 61-18855св18), від 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15-ц (провадження № 61-4165св18), від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17-ц (провадження № 61-40480св18), від 03 липня 2020 року у справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20) та від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20).

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, апеляційна скарга ТУ ДБР підлягає задоволенню, рішення суду від 31.05.2021 належить скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.ч. 1,3 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи (а.с. 46), тому відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору в судах усіх інстанцій.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, сплачений ТУ ДБР при подачі апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1316 грн 94 коп. (а.с. 117), слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 травня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Сплачений Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у м. Полтаві, при подачі апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1316 (одна тисяча триста шістнадцять) гривень 94 (дев`яносто чотири) копійки компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 січня 2022 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук