ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2022 року м. Чернівці Справа № 715/1144/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Владичана А.І., Литвинюк І.М.,

секретар: Конецька Д.Г.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Сучевенська сільська рада Чернівецької області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 жовтня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Маковійчук Ю.В., повний текст рішення виготовлено 04.11.2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до відповідачів з позовом та просила ухвалити рішення, яким:

- визнати недійсним та скасувати рішення №5/12 від 22.04.1997 року виконавчого комітету Купської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області про закріплення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га, за особовим номером 204 в погосподарській книзі ОСОБА_5 , 1974 року народження;

- визнати недійсним та скасувати рішення №180-24/2009 двадцять четвертої сесії V скликання від 28.05.2009 року Купської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області про передачу безоплатно у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2175 га по АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2175 га, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:0408 від 2009 року на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Провадження №22-ц/822/30/22

В обґрунтування позову вказувала, що їй було виділено земельну ділянку 0,08 га із земель присадибного фонду колгоспу «Нове життя» рішенням №2 від 12.04.1987 року та площею 0,08 га із земель фонду села рішенням Купської сільської ради народних депутатів від 24.04.1987 року №8/4, здійснено винос в натурі вказаної земельної ділянки та виготовлено паспорт на забудову садиби.

Зазначала, що відповідно до цільового призначення та з урахуванням умов надання земельної ділянки по АДРЕСА_1 на законних підставах з додержанням вимог законодавства вона побудувала житловий будинок, в якому були зареєстровані вона та її син ОСОБА_6 (який в подальшому змінив ПІБ на ОСОБА_5 ).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

На час виготовлення технічного паспорту ІНФОРМАЦІЯ_3 на спірний житловий будинок їй стало відомо, що в 2009 році її син неправомірно отримав у власність земельну ділянку, виділену їй для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на якій розташований спірний будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , що унеможливлює його здачу в експлуатацію.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивач оскаржила його в апеляційному порядку. Просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог, оскільки воно ухвалене з порушенням вимог ст.376 ЦПК України, висновки суду не відповідають обставинам справи, є надуманими та гуртуються на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що 12 квітня 1987 року рішенням уповноважених колгоспу «Нове життя» їй було виділено земельну ділянку під будівництво 0,08 га, а 10 червня 1987 року виконавчим комітетом Глибоцької райради надано дозвіл на будівництво житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. В подальшому, 23 вересня 1987 року у виконавчому комітеті Глибоцької райради був зареєстрований паспорт на забудову земельної ділянки на ім`я ОСОБА_7 .

Наголошувала на тому, що у 1987 році вийшла заміж, виписалася з будинку та перейшла жити в с. Волока Глибоцького району, а її син проживав у спірному будинку до часу смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вважає, що вона є забудовником, земельна ділянка виділена їй у відповідності до діючого на той час законодавства, вважає, що своє право на земельну ділянку та оформлення права власності не втратила.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у розгляді справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимоги до рішення на час його ухвалення встановлюються нормами ст.263 ЦПК України, яке їм відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою в судовому засіданні не було доведено, що їй було виділено саме ту земельну ділянку, що надана ОСОБА_5 оскаржуваними рішеннями Купської сільської ради, і що дані рішення порушують її права.

Також суд вказав, що головним розпорядником землі у межах населених пунктів є місцева рада, тому доводи щодо порушення права на землю позивачки через видачу ОСОБА_5 рішення про безоплатну передачу у власність земельних ділянок площею 0.1861 га та 0,2175 га, є передчасним, крім того, відсутні правові підстави для визнання незаконним та скасування оспорюваних позивачкою рішень сільської ради про передачу ОСОБА_5 у власність земельних ділянок, оскільки позивачкою не надано належних доказів порушення своїх прав.

З такими висновками суду колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_8 у 1987 році отримала будівельний паспорт на забудову земельної ділянки площею 0,08 га в с. Купка Глибоцького району Чернівецької області. У вказаному паспорті вказано, що земельну ділянку їй виділено із земель присадибного фонду колгоспу «Новая жизнь» згідно рішення від 12 квітня 1987 року №2. Також, є посилання на те, що їй виділено земельну ділянку площею 0,08 га згідно рішення виконавчого комітету Купської сільської ради від 24 квітня 1987 року №8/4 (а.с.19-22).

Крім того, відповідно до плану забудови, площа земельної ділянки складає 0,08 га (а.с.25).

Будівництво було дозволене позивачці на підставі рішення виконавчого комітету Глибоцької районної ради №121 від 10 червня 1987 року і нею у 1987 році отримано проект забудови земельної ділянки (а.с.23-27).

Згідно даних погосподарського обліку №739 за 1986 1989 роки головою господарства, який обліковувався як колгоспний двір, значилася позивачка ОСОБА_9 , а згодом її син ОСОБА_6 (який в подальшому змінив ПІП на ОСОБА_5 ) (а.с.32, 49-50, 64-65). За господарством (№739) з 1987 року рахувалася земельна ділянка площею 0,08 га для будівництва.

При цьому, сама позивака в тексті позовної заяви вказує на те, що вона вибула із господарства у 1987 році в с. Волока у зв`язку із реєстрацією шлюбу 25.04.1987 року із ОСОБА_10 та була там зареєстрована 13.07.1988 році (а.с.69).

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був сином позивачки. 19.09.2001 року ОСОБА_6 змінив ПІП на ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 помер.

Рішенням Купської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області №180-24/2009 двадцять четвертої сесії V скликання від 28 травня 2009 року ОСОБА_5 безоплатно передано у власність земельні ділянки площею 0,4036 га, в тому числі: для ведення особистого селянського господарства загально площею 0,1861 га., та для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2175 га. по АДРЕСА_1 (а.с.47).

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №105380 від 23 жовтня 2009 року ОСОБА_5 на підставі рішення №180-24/2009 24 сесії 5 скликання від 28 травня 2009 року Купської сільської ради є власником земельної ділянки площею 0,2175 га., що розташована в АДРЕСА_1 . Цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.66).

Ці обставини сторонами визнаються, не спростовуються, і саме в частині визнання за ОСОБА_5 0,2175 га позивачка оскаржує рішення та правовстановлюючі документи, вважаючи належним їй частини ділянки під будинком площею 0,08 га, при чому не оспорюючи та/або встановлюючи права на розміщеній на ній будинок, який в своїх обґрунтуваннях до 15.04.1991 року відносить до групи суспільних дворів як «робітничий».

Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Перевіряючи індивідуальні характеристики земельної ділянки, щодо частини якої заявлені права позивачем, та порядок її набуття, колегія суддів керується наступним.

В період дії Земельного кодексу України як в редакції 1991 року, так і 2002 року позивачка не реєструвала права на спірну земельну ділянку відповідно до вимог ст.ст.116, 125, 126, а спадкодавець зареєстрував права шляхом отримання державного акту про право власності на земельну ділянку відповідно до його вимог в редакції на час його видачі.

Згідно зі ст.13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст.ст.142 - 145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ч.1 ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку та право постійного користування нею виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Судом першої інстанції встановлено та не спростовано апелянтом, що ОСОБА_5 набув право на спірну земельну ділянку у порядку, встановленому наведеними нормами, та його право власності на спірну земельну ділянку посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку, як це врегульовував закон на 2009 рік.

Щодо оцінки доводів апеляційної скарги та позовної заяви на спростування висновків суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Законодавець у ч.1 ст.16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Виокремлюють матеріальний і процесуальний аспекти захисту цивільних прав та інтересів.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому, слід виходити з положень ст.11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або не настання певної події.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст.12 ЦК України).

Відповідно до ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч.1). При їх здійсненні особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч.2). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах (ч.3). При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.4). Не допускається використання цивільних прав для неправомірного обмеження конкуренції, зловживанням монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція (ч.5). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.ч.2 - 5 ст.13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із ч.3 ст.16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.ч.2 - 5 ст.13 ЦК України.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї. Виконання цивільного обов`язку забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, яка встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст.14 ЦК України).

Матеріальний аспект захисту охоплює й положення гл.3 ЦК України, в якій йдеться саме про захист цивільних прав та інтересів.

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права.

Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст.15 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (ч.1). Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства (ч.2). Суди розглядають справи, визначені в ч.1 ст.15 ЦПК України, у порядку позовного, наказного та окремого провадження (ч.3). Крім того, суди розглядають справи про оскарження рішень третейських судів, про видачу виконавчих листів на примусове виконання рішень третейських судів, про оспорювання рішень міжнародного комерційного арбітражу, а також про визнання та надання дозволу на виконання рішень міжнародного комерційного арбітражу (ч.4).

Ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1). У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ч.2). Відмова від звернення до суду за захистом є недійсною (ч.3).

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст.4 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.1 ЦПК України).

З урахуванням наведеного та засад змагальності й диспозитивності цивільного процесу важливого значення набуває необхідність позивачем доведення, а судом належного з`ясування питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться.

Позивач у цій справі звернулася за захистом права власності на земельну ділянку, набуту до введення у дію з 01.01.1992 року Земельного кодексу України (Закон № 561-XІІ від 18.12.1990 року).

Досліджуючи надані позивачем письмові докази та перевіряючи їх оцінку судом першої інстанції колегія суддів погоджується з його висновками, за якими позивачем не доведено належними та допустимими доказами тотожність переданій ОСОБА_1 в 1987 році земельній ділянці 0,08 га в складі земельної ділянки 0,2175 га, отриманої ОСОБА_5 в 2009 році, оскільки попередня не містить конкретизації її місця розташування з прив`язкою до адреси та власників на той час суміжних ділянок.

Досліджуючи надані позивачем на підтвердження цієї обставини (на її думку) належні та достатні докази, апеляційний суд відмічає, що з технічного паспорту №48, який виготовлений на замовлення ОСОБА_1 , площа розташованого на ній будинку складає 47,4 кв.м., рік забудови 1990 (а.с.30/зворот).

За ОСОБА_5 згідно облікової катки об`єкта погосподарського обліку по АДРЕСА_1 значиться дві земельні ділянки площами 0,1861 га та 0,2175 га, загальною площею 0,4036 га, та житловий будинок загальною площею 63 кв.м., рік побудови 1980 (а.с.33).

Ці розбіжності не дають змоги ідентифікувати поза будь-яким сумнівом тотожність земельних ділянок.

Що стосується вимоги про визнання недійсним та скасування рішення №5/12 від 22.04.1997 року виконавчого комітету Купської сільської ради Глибоцького району, то колегія суддів відмічає, що позивач не надала суду копію самого оскаржуваного рішення, і при роз`ясненні судом такого обов`язку не скористалася своїм правом та не подала суду клопотання про його витребування.

Доводи про достатність доказів в підтвердження існування такого рішення та наявності прав на спірну частину земельної ділянки змістом самої довідки виконкому Купської сільської ради, в якій міститься посилання на нього (а.с.14), не заслуговують на увагу, оскільки на підтвердження існування оскаржуваного рішення це є неналежний доказ, а для підтвердження прав містить також припущення, оскільки не відповідають номера господарств за обліками погосподарських книг.

Таким чином, на припущеннях ґрунтується не оскаржуване рішення, а доводи про підтвердження належними доказами наявність прав на спірну земельну ділянку.

Оскільки позивачем не доведено наявність прав (матеріально-правовий аспект) на частину спірної земельної ділянки, що стало підставою для суду першої інстанції для відмови у задоволені позовних вимог, подальше дослідження належності обраного способу захисту, кола осіб, що допустили порушення прав і залучені в якості відповідачів у справі, та способи його відновлення, застосування релевантних норм матеріального права для його захисту є недоцільним, оскільки незалежно від цього при відсутності підтвердження прав на предмет спору є самостійною підставою для відмови у його задоволені.

Саме цими критеріями колегія керується не надаючи правової оцінці іншим доводам апеляційної скарги щодо порушень судом норм матеріального права, оскільки це не призведе до задоволення апеляційної скарги та не спростує висновку про недоведеність наявності матеріального-правового аспекту у позивача на предмет спору.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстави вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий підпис /І.Н. Лисак/

Судді підписи /А.І. Владичан, І.М. Литвинюк/