П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„11" січня 2022 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 264/3650/20

Номер провадження 22-ц/804/270/22

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Баркова В.М., Лопатіної М.Ю.

за участю секретаря: Грішко С.В.

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2021 року головуючого судді Пустовойт Т.В. зі складанням повного тексту судового рішення 07 жовтня 2021 року по цивільній справі про визначення постійного місця мешкання дитини разом із матір`ю,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, про визначення постійного місця мешкання дитини разом із матір`ю,мотивуючи вимоги тим,що сторони з 22 вересня 2011 року по 11 липня 2013 року перебували у офіційному шлюбі, мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після народження якої відповідач пішов із сім`ї, став проживати окремо, проявляв намір забрати дитину з собою.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 липня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. ОСОБА_2 неодноразово наполягав на переїзді сина до нього на постійне проживання, бажав виховувати дитину разом зі своєю матір`ю, позбавивши сина материнського піклування та на даний момент його наміри стали ще більш наполегливими.

Зазначала, що з моменту народження та до теперішнього часу син зареєстрований та постійно проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . Також, за вказаною адресою проживають її старший син - ОСОБА_4 , 1999 року народження, від попереднього шлюбу та молодша дочка - ОСОБА_5 , 2018 року народження, від теперішнього шлюбу.

Вищевказана квартира на праві приватної власності належить матері позивача ОСОБА_6 . За весь період життя сина ОСОБА_3 його вихованням та піклуванням займалась виключно позивач, відповідач жодної зацікавленості до навчання, інтересів та здоров`я дитини не проявляв. Дитина займається у спортивній секції з кікбоксингу та в майбутньому буде необхідність у поїздках на змагання за межі області та України, але на прохання надати дозвіл на виготовлення проїзних документів відповідач відмовив. Також, сторони не можуть дійти згоди про місце мешкання спільної дитини, оскільки на запитання позивача, де буде знаходитись дитина та фактично перебувати, якщо на декілька днів приїде до батька, останній відповіді не надає.

Позивач на теперішній час перебуває у зареєстрованому шлюбі, має родину, постійне місце роботи, куди планує повернутися після закінчення відпустки по догляду за молодшою дитиною, створила належні матеріально-побутові умови для проживання сина, між дитиною та нею існує дуже тісний зв`язок, вона докладає усі можливі зусилля для виховання його у любові та дружній сімейній атмосфері.

Просила визначити постійне місце проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 ; понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 804 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн стягнути на її користь з відповідача.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, про визначення постійного місця мешкання дитини разом із матір`ю - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на необґрунтованість рішення та порушення норм матеріального права.

В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про недоведеність факту порушення, невизнання або оспорювання права проживання разом з позивачем сина ОСОБА_3 зі сторони відповідача ОСОБА_2 , оскільки такий факт підтверджується безпосередньо відповідачем у справі, який підтвердив свою відмову надати ОСОБА_8 згоди на зняття з місця реєстрації неповнолітнього ОСОБА_3 . З огляду на той факт, що зняття з реєстрації дитини при відсутності згоди на це іншого з батьків можлива за рішенням суду про визначення постійного місця проживання особи, яка не досягла 14-річного віку, відповідно до вимог п. 18, п. 26 Правил реєстрації місця проживання, позивач звернулася до суду. Крім того, сам факт не оспорювання відповідачем ОСОБА_2 місця проживання неповнолітнього сина разом із матір`ю та визнання відповідачем того факту, що дійсно неповнолітня дитина з моменту народження проживає разом з матір`ю, не може унеможливлювати для ОСОБА_8 підстави для визначення місця проживання дитини у судовому порядку, оскільки така можливість прямо встановлена ст. 157 СК України, а необхідність звернення до суду із таким позовом викликана вимогами п. 18, п. 26 Правил реєстрації місця проживання, враховуючи відсутність добровільної згоди на зняття з місця реєстрації неповнолітнього сина зі сторони відповідача. З посиланням на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18, зауважено, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем , не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник адвокат Д`яконова К.І. підтримали доводи апеляційної скарги.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги .

У судове засідання представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради не з`явився, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм № 3.9-13 за № 2798 та шляхом отримання судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.195,197,200). Електронною поштою представником органу опіки та піклування Маріупольської міської ради Бартош Н.О. надано заяву про розгляд справи без її участі. При прийнятті рішення просила врахувати найкращі інтереси дитини (а.с.201).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ,суд першої інстанції виходив з того,що ОСОБА_1 не доведено факт порушення, невизнання або оспорювання права проживання разом з нею сина ОСОБА_3 . Дитина з моменту народження проживає з матір`ю, зареєстрована з нею за однією адресою, батько участі у його вихованні не приймає, не спілкується, взаємозв`язок між ними відсутній. Як зазначила сама ОСОБА_1 за весь період життя сина ОСОБА_3 його вихованням та піклуванням займалась виключно вона, відповідач жодної зацікавленості до навчання, інтересів та здоров`я дитини не проявляв. При цьому, відповідач зазначив, що на теперішній час одружений вдруге, проживає з матір`ю, дружиною та її двома дітьми. З сином ОСОБА_3 спілкуватися можливості не має, оскільки позивач постійно висловлює якісь претензії та вимоги, останній раз бачив 1 вересня у школі. Крім того,суд зазначив, що вказані права дитини, визначені законом, фактично не оспорюються відповідачем, оскільки його незгода на зняття дитини з реєстрації не свідчить про наміри проживання з ним сина, а тому,суд дійшов до висновку, що предмет спору з цього приводу фактично відсутній, в зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову. Звернення позивача до органів поліції з приводу надходження погроз зі сторони відповідача, також не доводять його наміру про проживання сина разом з ним. Посилання позивача на задоволення позову, як на можливість дитини виїжджати на змагання за межі області та України без згоди батьки, виходять за межі обставин, що мають досліджуватись в даній справі та свідчать про те, що нею невірно обрано спосіб захисту прав з цього приводу.

З такими висновками суду не можна погодитись виходячи з наступного .

Згідно п.2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 367 ЦПК України).

В оцінці доводів апеляційної скарги суд апеляційної інстанції застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Так,згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло,в якому вона проживає постійно або тимчасово .

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Отже, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім, права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

З досліджених матеріалів справи вбачається,що сторони з 22 вересня 2011 року по 11 липня 2013 року перебували у шлюбних відносинах.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 жовтня 2012 року стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини віх видів заробітку (доходу) щомісяця до повноліття дитини, але неменше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02 жовтня 2012 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 11 липня 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 22 вересня 2011 року Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області (актовий запис №302 від 22 вересня 2011 року), розірвано.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15 липня 2014 року зменшено розмір аліментів стягнутих з ОСОБА_2 за рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 12 жовтня 2012 року на користь ОСОБА_1 з розміру 1/4 частини до 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку.

10 жовтня 2017 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 в Кальміуському районному у місті Маріуполі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 201, та їй присвоєно прізвище « ОСОБА_1 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 10 жовтня 2017 року.

Згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №1436-1 від 10 січня 2018 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 .

За інформацією Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради №061-13.07-04744 від 02 червня 2020 року, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано 4 особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №4762092 від 16 вересня 2004 року, наданого Маріупольським бюро технічної інвентаризації, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу № 1629 від 13 вересня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Бодягіною І.І., належить ОСОБА_6 .

За довідкою ПрАТ «ММК ім.Ілліча» від 25 травня 2020 року, ОСОБА_1 працює на вказаному підприємстві з листопада 1997 року у структурному підрозділі Аглофабрика/Дільниця експлуатації ремонтних кранів на посаді машиніст крана (кранівник) 4 розряду.

Згідно характеристики, виданою старшим ДОП Центрального ВП ГУНП в Донецькій області, за місцем проживання ОСОБА_1 , остання зарекомендувала себе з позитивного боку, конфліктів у побуті не допускає, у зловживанні алкогольними напоями помічена не була, скарг на її поведінку не надходило, відносини з особами раніше засудженими та які ведуть антигромадський спосіб життя не підтримує, приводі до органів поліції за скоєння правопорушення не має.

На обліках в спеціалізованих медичних установах міста ОСОБА_1 не перебуває, що підтверджується довідкою КНП «Наркологічний диспансер м.Маріуполя» № 2143 від 04 червня 2020 року, довідкою КНП «Маріупольський міський протитуберкульозний диспансер» від 11 червня 2020 року, довідкою КНП «Психіатрична лікарня м.Маріуполь» № 02-22/507-20 від 24 червня 2020 року.

Відповідно до довідки МВС України серії ААА № 0897693, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , станом на 20 червня 2020 року на території України до кримінальної відповідальності не притягувалася, не знятої чи не погашеної судимості не має та у розшуку не перебуває.

Згідно характеристики, виданої КЗ «Загальноосвітня школа № 52 Маріупольської міської ради Донецької області», ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у вказаному закладі з вересня 2019 року, зарекомендував себе як старанний учень, має добру пам`ять, розвинене мислення, до навчання відноситься відповідально, за характером товариський, добрий, до однокласників та старших ставиться з повагою, старанний та сумлінний. Школу відвідує систематично. Мати дитини - ОСОБА_1 приділяє багато уваги вихованню сина, регулярно відвідує школу, бере активну участь в житті класу та школи. В сім`ї панує атмосфера поваги та взаєморозуміння.

За довідкою КНП ММР «Центр надання первинної медико-санітарної допомоги № 2 м. Маріуполя» та декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу № 0000-0РХР-4ЕТА, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку вказаної установи з народження, на проведення планових медичних обстежень (щеплень, тощо), дитину проводить виключно мати - ОСОБА_1 .

Згідно характеристики, виданої 02 червня 2020 року Федерацією кікбоксінгу м.Маріуполя, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває у вказаній громадській організації з 2018 року, за цей час зарекомендував себе з позитивної сторони, як дисциплінований, вимогливий до себе спортсмен, по характеру добрий, чуйний, емоційно урівноважений, спокійний, цілеспрямований, наполегливий у досягненні поставленої мети. Тренування відвідує регулярно, брав участь у змаганням, що проводились Маріупольською федерацією кікбоксінгу. На тренування хлопчика приводить мама, з тренером спілкується теж мама, цікавиться результатами сина.

Чоловік позивача ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , має дозвіл на роботу на території Республіки Польща типу НОМЕР_4. Дозвіл дійсний з 14 жовтня 2019 року до 13 жовтня 2022 року.

Листом Жовтневого РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області від 10 березня 2014 року повідомлено про прийняте рішення за зверненням ОСОБА_1 від 25 лютого 2014 року, згідно якого встановлено, що остання зверталась до органів поліції стосовно поведінки ОСОБА_2 . Проведеною перевіркою встановлено, що за вказаним фактом не вбачається ознак кримінального правопорушення.

Листом Жовтневого РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області від 27 травня 2015 року повідомлено про прийняте рішення за зверненням ОСОБА_1 від 12 травня 2015 року, згідно якого встановлено, що остання зверталась до органів поліції стосовно поведінки ОСОБА_2 (надходження погроз). Проведеною перевіркою встановлено, що за вказаним фактом не вбачається ознак кримінального правопорушення.

Листами Центрального ВП ГУНП в Донецькій області за 2019-2020 роки повідомлено про прийняті рішення за зверненнями ОСОБА_1 від 06 квітня 2019 року, 20 червня 2019 року та 29 травня 2020 року, згідно якого встановлено, що остання зверталась до органів поліції стосовно поведінки ОСОБА_2 (надходження погроз). Проведеними перевірками встановлено, що за вказаними фактами ознак кримінальних правопорушень не вбачається, підстави для внесення вказаних відомостей до ЄРДР та відкриття кримінальних проваджень також відсутні.

За актом обстеження умов проживання № 981 від 12 серпня 2020 року, складеним комісією Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради, встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , проживають ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (мати), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (чоловік), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (син), та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дочка). ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (син), зареєстрований за вказаною адресою, але фактично не проживає. Санітарний стан житла в нормі, в квартирі наявні газ, вода, централізоване опалення. Маються необхідні меблі та побутова техніка. Для дітей є окремі спальні місця, стіл для ігор та занять, іграшки, велосипеди, самокати, речі за сезоном, розвивальні ігри. Зі слів членів родини, між ними добрі взаємовідносини. Висновок: умови для проживання та розвитку дітей задовільні.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 01.1-01-23-147 від 10 вересня 2020 року, є доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .

З мотивувальної частини вказаного висновку вбачається,що ОСОБА_2 у своїй заяві від 06 серпня 2020 року до управління «Служба у справах дітей «Маріупольської міської ради просив надати до суду висновок про недоцільність встановлення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 з матір*ю,оскільки у матері відсутнє власне житло,в родині виховується ще двоє дітей,які проживають в однокімнатній квартирі,яка не відповідає санітарним нормам для проживання стількох осіб.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Щодо хибного посилання суду першої інстанції на відсутність предмету спору, слід зазначити,що необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, на відміну від раніше чинної конституційної норми про те, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Проте, поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обгрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самі сторони врегулювали спірні питання.

Відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

Крім того,з перелічених письмових доказів,з пояснень наданих відповідачем у суді апеляційної інстанції щодо неоднозначного відношення до спору, та лише констатування місця проживання дитини,а не визначення його,суд апеляційної інстанції вважає,що між сторонами залишилось неврегульоване питання про визначення місця мешкання дитини разом із матір`ю .Тому ,на думку суду апеляційної інстанції ,оскільки право позивача оспорюється, та є невизначеність у правах і обов`язках сторін, це не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні та оцінені на предмет їх належності, допустимості та достовірності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю .

Доводи відповідача про перешкоджання йому бачитися з сином,можливість вивезення сина за межі України до Польщі, судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги, як такі, що жодним доказом не підтверджені.

Суд апеляційної інстанції, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, керуючись положеннями Конвенції про права дитини (в якій реалізовано принцип домінанту інтересів дитини над усіма іншими), ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, з урахуванням встановлених обставин справи, зокрема, ставлення матері та батька до своїх батьківських обов`язків, інтересів дитини, уваги і турботи батьків, розвитку дитини в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості, дійшов до висновку про необхідність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за постійним місцем проживання матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою : АДРЕСА_1 ,що буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме його повноцінному вихованню та розвитку,та відповідати засадам справедливості, добросовісності і розумності.

При цьому апеляційний суд наголошує, що батько дитини не обмежений у можливості реалізації належного йому права на спілкування з дитиною, вияв турботи стосовно дитини та участь у його вихованні. Він може реалізувати свої права шляхом досягнення домовленості про встановлення часу спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Беручи до уваги всі вище встановлені обставини, апеляційний суд визнає апеляційну скаргу обгрунтованою, тому, у відповідності до вимог п.п. 1, 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України скасовує рішення суду та ухвалює постанову про задоволення позову ОСОБА_1 згідно із вищенаведеним мотивуванням.

Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку

з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 2, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається у разі задоволення позову на відповідача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини третьої статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України. Зокрема, стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 ЦК України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновок, що «саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

Відповідачем під час розгляду справу не заявлено про зменшення понесених витрат на правничу допомогу з підстав їх не співмірності та такої заяви до суду подано не було.

Між тим, матеріали справи підтверджують факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку,дії,бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

На підтвердження понесених витрат, ОСОБА_1 надала договір про надання правової допомоги № 52 від 19 липня 2020 року ,відповідно до умов якого адвокат Албот О.М.приймає на себе повноваження представляти права та захищати інтереси ОСОБА_1 по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення постійного місця мешкання дитини разом з матір`ю у Іллічівському районному суду міста Маріуполя.Відповідно до п.3.1.договору, оплата праці адвоката здійснюється клієнтом згідно договору шляхом внесення гонорару згідно додаткового договору № 1 (а.с.35-37); додатковий договір № 1 , де в розрахунок розміру правничої допомоги входить : зустріч з клієнтом з метою з`ясування обставин справи та правовий аналіз наданих клієнтом документів-200 грн (тривалість годин 1),складання позовної заяви та складання попереднього (орієнтованого ) розрахунку судових витрат -1000 грн (тривалість годин 3),всього 1200 грн ;орієнтований розрахунок судових витрат по справі згідно додаткового договору № 1 до договору про надання правової допомоги № 52 від 19 липня 2020 року ,де до розрахунку правничої допомоги входить : складання клопотання про доручення до матеріалів справи письмових доказів -300 грн,складання клопотання про виклик та допит свідків у судовому засіданні -300 грн ,ознайомлення з відзивом та підготовка відповіді на відзив на позовну заяву -1100 грн ,участь у підготовчому судовому засіданні -1100 грн,участь у судових засіданнях по суті справи -3000 грн,всього 5800 грн ; додатковий договір № 1 до договору про надання правової допомоги,де в розрахунок розміру правничої допомоги входить : складання клопотання про доручення до матеріалів справи письмових доказів -300 грн,складання клопотання про виклик та допит свідків у судовому засіданні -300 грн ,ознайомлення з відзивом та підготовка відповіді на відзив на позовну заяву -1100 грн ,участь у підготовчому судовому засіданні -1100 грн,участь у судових засіданнях по суті справи -3000 грн,всього 5800 грн; копія квитанції до прибуткового касового ордера № 07 від 01 червня 2020 року ,відповідно якого від ОСОБА_1 прийнято адвокатом 1200 грн ;копія квитанції до прибуткового касового ордера № 12 від 30 липня 2020 року,відповідно якого від ОСОБА_1 прийнято адвокатом 5800 грн (а.с.66-69).

З огляду на викладене,надавши оцінку доказам,наданим позивачем на підтвердження витрат на правничу допомогу, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи,апеляційний суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі, встановленому договором про надання правничої допомоги - 7 000 грн.

Крім того,враховуючи те, що апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції за подання позовної заяви у розмірі 840,40 грн (а.с.1) та судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 1261,20 грн (а.с.156,176).

Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2021 року - скасувати повністю та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, про визначення постійного місця мешкання дитини разом із матір`ю - задовольнити.

Визначити постійне місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп., судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1261 (одна тисяча двісті шістдесят одну) грн 20 коп., та витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 7 000 (сім тисяч) грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст. 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 20 січня 2022 року .

Судді: