Справа № 464/6508/21
пр.№ 2/464/545/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.01.2022 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

суддя Тімченко О.В.

справа № 464/6508/21

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

вимоги: розірвання шлюбу

представники учасників справи:

представник відповідача адвокат Хильчук К.Ю.

Обставини справи

Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова в порядку цивільного судочинства із позовом, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований 25 січня 2018 року, покликаючись на припинення сімейних стосунків.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями таку передано на розгляд судді Тімченко О.В.

Ухвалою суду від 25 жовтня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач бере участь у справі через свого представника, якою заявлено клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

За приписами ч.6 ст.279 ЦПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.4 ст.10 ЦПК України).

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру проваджень у судових органах у контексті п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини», заява № 8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі «Варела Ассаліно проти Португалії», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право керуватися міркуваннями ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про проведення публічного розгляду справи

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.

Наведене викладено в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі № 668/13907/13-ц, від 14 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц.

Характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають проведення судового засідання для повного та всебічного встановлення обставин справи, а тому, зважаючи на відсутності необхідності виклику сторін для надання пояснень з огляду на обставини справи, у клопотанні про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін слід відмовити. Клопотання не обґрунтовано необхідністю учасників справи бути присутніми у судовому засіданні з розгляду справи щодо розірвання шлюбу, адже всі доводи та заперечення вправі викласти у письмовому вигляді, що ними і зроблено. Сторонами реалізовано права на висловлення своїх аргументів щодо доводів чи заперечень іншої сторони.

Відповідач не погоджується на розірвання шлюбу та просить у позові відмовити. Вважає таке рішення позивача поспішним, адже наявність різних поглядів та наявність сварок у сім`ї не можуть бути причиною розпаду такої. Бажає зберегти сім`ю в інтересах сторін та їх малолітньої дитини, якій виповниться два роки та якій потрібна повноцінна сім`я. Просить надати час на примирення строком 6 місяців. Указане викладено у відзиві на позов, поданому представником відповідача та заяві. Одночасно представником відповідача подано клопотання про зазначення у рішенні суду щодо залишення сина проживати з матір`ю відповідачем.

Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Мотиви та висновки суду

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану (ст.21 СК України).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ) зареєстрували шлюб 25 січня 2018 року у Франківському районному у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 39. У шлюбі мають малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Указане підтверджується: свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 25 січня 2018 року; свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 04 березня 2020 року.

Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3, 4 ст.56 СК України).

У ч.3 ст.105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу - позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ст.112 СК України).

Згідно зі ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Позивач у позові покликається, що спільне життя з відповідачем не склалося, у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки. На такій підставі в сім`ї часто відбувались сварки, які поступово призвели до того, що вони стали зовсім чужими людьми. На даний час шлюбні відносини між ними припинились. Вважає, що примирення, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливі, суперечать його інтересам.

Наведені вище норми закону дають підставу для висновку, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності згоди чоловіка чи жінки на такий союз не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб, не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах.

Позиція щодо застосування норм права при розірванні шлюбу та наданні строку для примирення викладена у постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 643/5316/18 та від 20 липня 2020 року у справі № 349/1031/17, а у ч.4 ст.263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У даних постановах встановлено, що примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

У даній справі суд враховує, що позов про розірвання шлюбу подано у вересні 2021 року. У вказаний період до даного часу (4 місяці) відповідач мала можливість вживати заходи для примирення із позивачем, однак відомості про здійснення таких у суду відсутні. Позивач же навпаки наполягає на розірванні шлюбу. Поміж тим суд звертає увагу, що відповідачем не указано конкретних заходів, які вона має намір застосувати для збереження сім`ї.

Отже наведені обставини свідчать, що вільної згоди на союз між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі, суперечать інтересам позивача, а шлюб існує формально. Доводи представника відповідача зводяться до непогодженням із вимогами про розірвання шлюбу, а відмова суду у розірванні шлюбу могла б свідчити про примушування позивача до шлюбу проти його волі. Підстав сумніватися у волевиявленні позивача немає. Наявність у сторін малолітньої дитини не свідчать про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, спори щодо їх утримання та виховання підлягають розгляду в іншому провадженні. Розірвання шлюбу не впливає на виконання сторонами визначених законодавством батьківських обов`язків. Клопотання представника відповідача про надання строку для примирення є безпідставним та у задоволенні такого слід відмовити.

Суд дійшов переконання щодо розірвання шлюбу, задоволивши таким чином вимоги позивача. Відомості, які б спростовували висновок суду чи свідчили про наявність перешкод для задоволення позову, відсутні.

Розглядаючи клопотання представника відповідача про вирішення судом з ким із подружжя буде проживати дитина, суд дійшов наступного переконання з огляду на таке.

За приписами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмету спору та їх обґрунтування. Так, позовна заява повинна містити: ... зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Позовні вимоги щодо проживання дитини у порядку цивільного процесуального законодавства не заявлялись та вирішуватись по суть не можуть. Принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до суду.

Щодо посилання представника відповідача на постанову Верховного Суду від 15 січня 2020 року по справі № 200/952/18, то суд не вважає за можливе застосування наявного в цій постанові правового висновку при розгляді даної цивільної справи, оскільки його надано за інших обставин. Так, у справі № 200/952/18 питання щодо проживання дитини ініційовано перед судом особою, яка мала процесуальний статус позивача, а не відповідача у справі.

Відповідачем у порядку ст.113 СК України не заявлено про відновлення дошлюбного прізвища.

У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (ч.2 ст.114 СК України).

Розподіл судових витрат

У порядку ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати зі сплати судового збору, сплачені при подачі позову до суду.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задоволити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 25 січня 2018 року у Франківському районному у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 39.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908,00 грн судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, у такому разі суд підписує рішення без його проголошення.

Рішення набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_2

Повне судове рішення складено 17 січня 2022 року, що є датою його ухвалення за відсутності учасників справи, як це передбачено ч.5 ст.268 ЦПК України.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО