ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5240/22 Справа № 171/83/22 Суддя у 1-й інстанції - Хоруженко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 171/83/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Остапенко В.О.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони:

заявник: ОСОБА_1

заінтересована особа: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2022 року, яке ухвалено суддею Хоруженко Н.В. у місті Апостолове Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного тексту рішення в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису, заінтересованою особою у справі є ОСОБА_2 .

В заяві про видачу обмежувального припису заявник посилалась на те, що з 14.04.1984 року вона з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі. Спільне життя з останнім не склалося, оскільки дуже часто виникали сварки в сім`ї, постійні погрози, насилля в сім`ї, в зв`язку з чим 27.08.2019 року шлюб було розірвано.

На теперішній час заявник з ОСОБА_3 проживають за однією адресою в одному будинку, який, відповідно до правовстановлюючих документів, належить ОСОБА_1 . Під час спільного проживання заявниці з ОСОБА_2 , останній постійно підіймав руку на ОСОБА_1 , висловлювався нецензурною лайкою, завдавав тілесних ушкоджень, ображав, погрожував фізичною розправою, внаслідок чого заявниця постійно викликала поліцію.

На підставі наведеного вище заявник просила суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , яким заборонити останньому перебувати за місцем проживання заявника АДРЕСА_1 , наближатися на відстань 500 метрів до місця проживання заявниці, заборонити ОСОБА_2 вести телефонні переговори з ОСОБА_1 .

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2022 року в задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по справі про задоволенні її заяви про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи.

Апелянт зауважує на тому, що на її переконання, нею було доведено належними та допустимими доказами всі обставини вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 та вірогідність їх продовження. Суд першої інстанції при ухваленні рішення невірно оцінив ризики вірогідності продовження вчинення домашнього насильства та дійшов помилкового твердження про те, що надані заявником докази не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення насильства, а являються лише тривалим конфліктом між сторонами.

Заявник зауважує на тому, що по відношенню до неї ОСОБА_2 протягом певного періоду та до теперішнього часу було вчинено неодноразово домашнє насильство та є ризики їх повторення, а тому з метою захисту прав заявника є всі підстави для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення заяви про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 .

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в режимі відеоконференції, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, заінтересовану особу ОСОБА_2 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересованою особою у справі є ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склалися неприязні стосунки, виникають конфліктні ситуації що свідчить лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами та недоведеність, що на час звернення заявника до суду з заявою про видачу обмежувального припису існувала вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст. 15 ЦК України та ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, одним із яких є заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою (частина друга статті 26 вказаного Закону).

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Відповідно до частини четвертої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту наведених норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.

Згідно з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом, зокрема, в Постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 06 лютого 2010 року у справі № 753/8626/19, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису, суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Також у цих постановах Верховний Суд виходив з того, що звернення заявника до органів поліції самі по собі, не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 січня 2020 року в справі № 754/6995/19, провадження № 61-16980св19.

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду з заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 , заявник ОСОБА_1 посилалась на те, що вона є власником та проживає в будинку АДРЕСА_1 . Разом з нею проживає ОСОБА_2 , який є її колишнім чоловіком.

При цьому заявник посилалась на те, що під час спільного проживання заявниці з ОСОБА_2 , останній постійно підіймав руку на ОСОБА_1 , висловлювався нецензурною лайкою, завдавав тілесних ушкоджень, ображав, погрожував фізичною розправою, внаслідок чого заявниця постійно викликала поліцію.

Отже, необхідність видачі обмежувального припису заявник ОСОБА_1 аргументувала, зокрема, вчиненням щодо неї психологічного насильства.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно постанови Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 24.06.2020 року гр. ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, на нього було покладено покарання у вигляді штрафу 170 грн. (а.с.8).

Згідно постанови Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 17.12.2020 року гр. ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, провадження по справі було закрито в зв`язку з закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 КУПАП України. (а.с. 9).

Згідно постанови Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 29.01.2021 року гр. ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, на нього було покладено покарання у вигляді штрафу 340 грн. (а.с.10-12).

Натомість, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наведених заявником ОСОБА_1 обставин щодо вчинення відносно неї психологічного насильства, а свідчать про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склалися неприязні стосунки та виникають конфліктні ситуації.

Враховуючи характер правопорушень, вчинених ОСОБА_2 , їх періодичність на момент звернення заявника до суду, та сплив понад одного року з дати вчинення ОСОБА_2 дій, які полягали у вчиненні сварки та висловлювання в адресу заявника нецензурною лайкою, колегії суддів приходить до висновку, що докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення фізичного чи психологічного насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами, а тому вважає недоведеним, що на час звернення заявника до суду з заявою про видачу обмежувального припису існувала вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги про те, що на переконання заявника, нею було доведено належними та допустимими доказами всі обставини вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 та вірогідність їх продовження, а суд першої інстанції при ухваленні рішення невірно оцінив ризики вірогідності продовження вчинення домашнього насильства та дійшов помилкового твердження про те, що надані заявником докази не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення насильства, а являються лише тривалим конфліктом між сторонами, оскільки за змістом статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

В даному випадку суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані заявником докази не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення психологічного насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги заявника про те, що по відношенню до неї ОСОБА_2 протягом певного періоду та до теперішнього часу було вчинено неодноразово домашнє насильство та є ризики їх повторення, а тому з метою захисту прав заявника є всі підстави для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення заяви про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 , оскільки за вище наведених обставин, в їх сукупності, у суду першої інстанції були відсутніми правові підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 з такими заходами, які зазначені у цій заяві.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 липня 2022 року.

Головуючий:

Судді: