Провадження номер 2/741/34/22
Єдиний унікальний номер 741/239/21
РІШЕННЯ

іменем України

21 січня 2022 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Крупини А.О.,

з участю секретарів судового засідання Качан О.В., Сокирки Є.В.,

Олійник Ю.М.,

представникапозивача - адвоката Лещенка С.О.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Носівського районного суду Чернігівської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики,

УСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з цим позовом.

Позовні вимоги позивач мотивувала тим, що 28 лютого 2019 року між нею, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був укладений письмовий договір позики, предметом якого було передання боржнику грошових коштів у розмірі 2600 (дві тисячі шістсот) доларів США, за умови їх повернення у строк до 01 січня 2020 року.

Також, 28 липня 2019 року між нею, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був укладений письмовий договір позики, предметом якого було передання боржнику грошових коштів у розмірі 2000 (дві тисячі) доларів США, за умови їх повернення у строк до 15 вересня 2019 року.

На підтвердження передачі грошей за вказаними договорами ОСОБА_1 власноруч було написано розписки і отримано грошові кошти в іноземній валюті.

ОСОБА_1 у добровільному порядку отриманої суми у оговорені строки не повернув та уникає зустрічей з позивачем, як з позикодавцем.

Загальна сума заборгованості за договорами позик становить 4600 доларів США.

Тому позивач просила судовим рішенням стягнути з ОСОБА_1 , на її користь: заборгованість за договором позики від 28 лютого 2019 року в сумі 2600 (дві тисячі шістсот) доларів США, заборгованість за договором позики від 28 липня 2019 року в сумі 2000 (дві тисячі) доларів США, а також стягнути судові витрати.

Ухвалою судді від 02 березня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді від 30 березня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні по суті з повідомленням (викликом) сторін на 28 квітня 2021 року.

Ухвалою судді від 28 квітня 2021 року розгляд справи відкладено.

Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 17 травня 2021 року вказану справу прийнято до провадження судді Крупини А.О., призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання.

05 липня 2021 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, зазначив, що 28 лютого 2019 року між позивачем та відповідачем укладений письмовий договір позики, предметом якого є передача боржнику (відповідачу) грошових коштів у розмірі 2600 доларів США, за умови їх повернення у строк до 01 січня 2020 року. 28 липня 2019 року між позивачем та відповідачем укладений письмовий договір позики, предметом якого є передача боржнику (відповідачу) грошових коштів у розмірі 2000 доларів США, за умови їх повернення у строк до 15 вересня 2019 року. На підтвердження передачі грошових коштів за укладеними договорами відповідачем складені відповідні розписки. Відповідач не погоджується із стягненням боргу в розмірі 4600 доларів США, оскільки вказане не відповідає фактичним обставинам. Відповідач познайомився з позивачем (через спільних знайомих) у 2018 році. У 2019 році перебуваючи у скрутних фінансових умовах, відповідач звернувся до позивача із проханням надати у борг суму у розмірі 2000 доларів США. Відповідачу було відомо, що позивач надає грошові позики з метою отримання додаткового прибутку від сплати боржниками відсотків за користування позиками. 28 лютого 2019 року позивач позитивно відреагувала на прохання відповідача і передала йому грошові кошти у сумі 2000 доларів США за умови власноручного складання останнім розписки із фіксацією суми боргу з урахуванням відсотків за користування коштами протягом визначеного у розписці періоду (до 01 січня 2020 року). Таким чином у розписці № 1 з`явилася сума у розмірі 2600 доларів США, хоча відповідачем від позивача фактично були одержані грошові кошти у розмірі 2000 доларів США. У липні 2019 року позивач ініціювала із відповідачем особисту зустріч і попросила достроково повернути передані 28 лютого 2019 року грошові кошти. Позивач запропонувала відповідачу повернути лише основний борг у розмірі 2000 доларів США, а плату за користування цими коштами протягом визначеного розпискою № 1 періоду не нараховувати. Відповідач погодився з такою пропозицією позивача, але для дострокового виконання грошового зобов`язання відповідачу потрібно було декілька тижнів, про що він і повідомив позивачу. Позивач погодилася із такою пропозицією відповідача, але наполягала на фіксації факту домовленостей у письмовій розписці. Таким чином з`явилася розписка № 2 із зазначенням суми у розмірі 2000 доларів США (сума основного боргу за розпискою № 1) та строку повернення боргу 15 вересня 2019 року. Однак, фактична передача грошових коштів за розпискою № 2 не відбулася, оскільки мета цього документу полягала у іншому, а саме фіксації розміру зобов`язань та строку їх виконання за розпискою № 1. Відповідач погоджується із вимогами позивача у розмірі 2000 доларів США, оскільки дана сума грошових коштів 28 лютого 2019 року фактично отримана від позивача у позику на підставі розписки № 1. За розпискою № 2 відповідач взагалі не отримував від позивача грошові кошти у розмірі 2000 доларів США ( а. с. 45-55).

У судове засідання позивач ОСОБА_2 не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася шляхом надсилання sms-повідомлень, що підтверджується довідками про доставку sms (а. с. 38, 85).

Представник позивача адвокат Лещенко С.О. у судовому засіданні просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, додатково пояснив, про те що йому відомо, що обидві розписки, написані ОСОБА_1 , були грошовими. Відповідач усіляко уникає свого обов`язку у повному обсязі повернути борг. Валютою розписки, тобто грошовою одиницею, в якій відповідач як отримав позику так і має погасити грошове зобов`язання, є долари США.

Крім того просив суд стягнути з відповідача на користь позивача понесені ОСОБА_2 судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн. 00 коп.

В судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав частково, пояснив, що у 2018 році він дійсно через своїх спільних познайомився з ОСОБА_2 . У 2019 році перебуваючи у скрутних фінансових умовах, відповідач звернувся до позивача із проханням надати у борг суму у розмірі 2000 доларів США. Йому було відомо, що остання надає грошові позики з метою отримання додаткового прибутку від сплати боржниками відсотків за користування позиками. 28 лютого 2019 року ОСОБА_2 позитивно відреагувала на прохання відповідача і передала йому грошові кошти у сумі 2000 доларів США за умови власноручного складання останнім розписки із фіксацією суми боргу з урахуванням відсотків за користування коштами протягом визначеного у розписці періоду (до 01 січня 2020 року). Від ОСОБА_2 відповідач отримав грошові кошти у розмірі 2000 доларів США, а не як зазначено у розписці № 1 2600 доларів США, оскільки 600 доларів США це плата за домовленістю за користування коштами. У липні 2019 року ОСОБА_2 ініціювала із відповідачем особисту зустріч і попросила достроково повернути передані 28 лютого 2019 року грошові кошти. Вона запропонувала повернути лише основний борг у розмірі 2000 доларів США, а плату за користування цими коштами протягом визначеного розпискою № 1 періоду не нараховувати. Відповідач погодився з такою пропозицією позивача, але для дострокового виконання грошового зобов`язання відповідачу потрібно було декілька тижнів, про що він і повідомив ОСОБА_2 , остання погодилася із такою пропозицією відповідача, але наполягала на написанні розписки № 2 (сума у розмірі 2000 доларів США, яка є основною сумою боргу за розпискою № 1) та строку повернення боргу 15 вересня 2019 року. Однак, фактична передача грошових коштів за розпискою № 2 не відбулася, оскільки мета цього документу полягала у іншому, а саме фіксації розміру зобов`язань та строку їх виконання за розпискою № 1. Відповідач визнає вимоги позивача про стягнення боргу за договором позики у розмірі 2600 доларів США. Грошові кошти у розмірі 2000 доларів США згідно до розписки № 2 від 28 липня 2019 року він не отримував. Також, зазначив, що він неодноразово телефонував ОСОБА_2 та хотів повернути кошти у розмірі 2000 доларів США, але остання не йшла на контакт. Погоджується з тим, що грошовою одиницею позики та повернення є долари США.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_3 дала показання, що вона є знайомою відповідача більше трьох років, наразі працює разом з ОСОБА_4 в одному закладі. Пригадує, що у липні 2019 року на роботу до відповідача приходили не відомі їй раніше чоловік та жінка, про що вони розмовляли вона не чула, однак бачила що ОСОБА_1 написав та підписав якийсь документ та передав їм. Як пізніше пояснив їй сам ОСОБА_1 це була розписка за отриманий раніше борг. Того, чи отримував взамін документу відповідач якісь грошові кошти вона не бачила і повідомити про це достовірно не може.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, допитавши свідка, вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд робить нижченаведений висновок.

Так, згідно зі статтею 1046 ЦПК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (стаття 1051 ЦК України).

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Судом установлено, що наявність між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 позикових відносин підтверджується наявними у ОСОБА_2 оригіналами розписок ОСОБА_1 .

З розписки від 28 лютого 2019 року убачається, що ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2600у.є., які зобов`язався повернути до 01 січня 2020 року (а. с. 66).

Тобто, даний документ повністю підтверджує, як факт отримання ОСОБА_1 коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти до 01 січня 2020 року.

З розписки від 28 липня 2019 року убачається, що ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2000 доларів, які зобов`язався повернути до 15 вересня 2019 року (а. с. 67).

Тобто, вказаний документ повністю підтверджує, як факт отримання ОСОБА_1 коштів за договором позики, так і дальше зобов`язання повернути кошти до 15 вересня 2019 року.

При цьому, як позикодавець так і позичальник погодились, що валютою, зазначеною у розписках від 28 лютого 2019 року та 28 липня 2019 року були долари США.

Суд звертає увагу, що у розписках від 28 лютого 2019 року та 28 липня 2019 року вказано дату і факт отримання відповідачем грошових коштів, а також про обов`язок відповідача повернути кошти із зазначенням дати такого повернення.

Вказані розписки написані та підписані власноручно ОСОБА_1 , що ним не заперечувалось, та надані суду в оригіналі представником позивача на підтвердження існування грошового зобов`язання відповідача і розміру такого зобов`язання.

Дані розписки судом визнаються належними письмовими доказами.

Факт необхідності повернення позивачу ОСОБА_2 відповідачем суми коштів, визначених у розписці від 28 лютого 2019 року не заперечується відповідачем.

Разом з цим, заперечуючи щодо повернення позивачу коштів за розпискою від 28 липня 2019 року ОСОБА_1 посилався на її безгрошовість та, відповідно, відсутність у відповідача будь-яких грошових зобов`язань перед відповідачем за даною розпискою.

Суд уважає, що доводи відповідача щодо безгрошовості договору позики, не заслуговують на увагу, оскільки розписка від 28 липня 2019 року написана ОСОБА_1 власноручно, що свідчить про його справжню волю, тому рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця або одержані у меншому розмірі, ніж встановлено договором.

Матеріали даної справи не містять доказів того, що вказана розписка була написана відповідачем у зв`язку із застосуванням до нього психічного тиску та/або погроз з боку позивача.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок.

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

На підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики представник позивача надав суду оригінали розписок відповідача від 28 лютого 2019 року та 28 липня 2019 року.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що наявність оригіналів розписок у позивача свідчить про існування невиконаного зобов`язання відповідачем за договором позики від 28 лютого 2019 р. та договором позики від 28 липня 2019 р.

У матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що відповідач повністю чи частково виконав свої зобов`язання за вказаними договорами позики та повернув повністю або частково кошти саме за цими договорами позики.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте, відповідач не надав суду доказів, які б спростували твердження позивача щодо невиконання ним умов договорів від 28 лютого 2019 р. та 28 липня 2019 р., наявність заборгованостей за цими договорами, а також їх розмір.

З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що відповідач не виконав зобов`язання за даними договорами, а тому зобов`язаний повернути позивачу борг у сумі 2600 доларів США, та борг - 2000 доларів США.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Стягнення із відповідача суми боргу у іноземній валюті відповідає як вимогам цивільного законодавства, так і узгоджується із правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, а саме витрат на правову допомогу слід зазначити наступне.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, за умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Вимоги сторони позивача щодо стягнення з відповідача судових витрат на оплату професійної правничої допомоги в сумі 8000 грн. 00 коп. підтверджено наступними доказами:

- ордером на надання правничої (правової) допомоги від 07 квітня 2021 року (а. с. 28);

- попереднім (орієнтовним) розрахунком судових витрат (а. с. 62);

- договором про надання правової допомоги від 18 січня 2021 року (а. с. 86).

У постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року (справа №640/4013/17-ц) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи, що позивач не надала суду належних доказів на підтвердження факту оплати витрат на правову допомогу (квитанцій, чеків, інших розрахункових документів, тощо), а тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимоги про стягнення витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір у сумі 1278 грн. 80 коп., що підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 3), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 207, 610, 611, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 12, 81, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , заборгованість за договором позики від 28 лютого 2019 року в розмірі 2600 (дві тисячі шістсот) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 28 липня 2019 року в розмірі 2000 (дві тисячі) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1278 (одну тисячу двісті сімдесят вісім) грн. 80 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено тільки вступну і резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 25 січня 2022 року.

Суддя А.О. Крупина