ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/1733/21 Номер провадження 22-ц/814/317/22Головуючий у 1-й інстанції Солоха О. В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції

на ухвалу Комсомольського міського суду Полтавської області від 04 жовтня 2021 року, постановлену суддею Солохою О.В., повний текст ухвали складено - дата не вказана

у справі за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про повернення набутого майна, -

В С Т А Н О В И В:

28.09.2021 року Департамент патрульної поліції звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про повернення набутого майна.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 проходив службу в управління патрульної поліції міста Києва Департаменту патрульної поліції на посаді поліцейського роти №6 батальйону №2 полку №1 та мав спеціальне звання - сержант поліції. Наказом ДПП від 02.05.2019 року №316 о/с сержанта поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції. Проте, при звільненні, майно, що належить ДПП, отримане ОСОБА_1 для виконання службових обов`язків, а саме: балон газовий «Терен-4М»-100, наручники металеві БРМ-92, бронежилет другого класу захисту «Страж М-ТТ/ПМ», палицю гумову ПГ-М, останнім не повернуто. Позивач просив суд зобов`язати ОСОБА_1 повернути вказане майно, яке на даний час перебуває у його володінні.

Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 29 вересня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про повернення набутого майна.

Ухвала суду мотивована тим, що спір підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства, як такий, що пов`язаний з питанням реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту прийняття її на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби. Оскільки у даній справі між сторонами виник спір з приводу повернення набутого майна особою під час проходження служби в поліції, тому спір є публічно-правовим та підлягає розгляду у порядку, передбаченому КАС України.

В апеляційній скарзі Департамент патрульної поліції, посилаючись на посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що зі змісту ст. 19 КАС України вбачається, що до юрисдикції адміністративних судів спори, пов`язані з протиправним утриманням та неповерненням набутого майна, не відносяться. Такі правовідносини в повній мірі регулюються ЦПК України. Зазначає, що з врахуванням постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року №3 суди мають виходити з того, що критерієм відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, по-друге, суб`єктний склад такого спору, тому на підставі ст. 1213 ЦК України ОСОБА_1 зобов`язаний повернути безпідставно набуте майно.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання апеляційного суду не з`явилися сторони, вони належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомлення про вручення їм поштового відправлення 17.01.2022 року.

Згідно ч. 1, 2 п. ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

25.01.2022 року від представника Департаменту патрульної поліції Каліновської О.Г. надійшла заява про перенесення розгляду справи на іншу дату у зв`язку перебування її на лікарняному, проте, належних та допустимих доказів (довідка, лікарняний тощо) про перебування на лікарняному представником відповідача до заяви не було надано, тому колегія суддів приходить до висновку про недоведеність поважної причини неявки представника відповідача до суду апеляційної інстанції. Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач є юридичною особою, а тому має можливість забезпечити явку іншого представника у судове засідання.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Колегією суддів встановлено, що предметом спору є повернення майна набутого ОСОБА_1 під час проходження служби в управлінні патрульної поліції міста Києва Департаменту патрульної поліції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно ст. 19 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, зазвичай, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Пункт 2 частини першої статті 4 КАС України визначає публічно-правовий спір, зокрема, як спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Системний аналіз зазначених норм процесуального законодавства дає підстави для висновку, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, коли один з його учасників суб`єкт владних повноважень, здійснює публічно-владні управлінські функції і в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин справи.

Таким чином до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Такий правовий висновок сформульовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17, від 18 грудня 2019 року у справі №263/6022/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 520/5442/18, від 27 березня 2019 року у справі № 310/8703/17.

Згідно ч. 4. ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Департамент патрульної поліції звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на те, що ОСОБА_1 проходив службу в управлінні патрульної поліції міста Києва Департаменту патрульної поліції на посаді поліцейського роти №6 батальйону №2 полку №1 та мав спеціальне звання - сержант поліції.

Відповідно до картки обліку озброєння №2241 від 07.04.2017 року ОСОБА_1 отримано спеціальні засоби та засоби індивідуального захисту для виконання службових обов`язків, а саме: балон газовий «Терен-4М»-100, наручники металеві БРМ-92, бронежилет другого класу захисту «Страж М-ТТ/ПМ», палицю гумову ПГ-М (а.с. 10).

Наказом ДПП від 02.05.2019 року №316 о/с сержанта поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції (а.с. 7). Проте, при звільненні, вказане майно, що належить ДПП, та отримане ОСОБА_1 для виконання службових обов`язків повернуто ним не було, тому Департамент патрульної поліції просив суд зобов`язати ОСОБА_1 повернути набуте ним майно.

Закон України «Про Національну поліцію» визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. Поліцейський має службове посвідчення та спеціальний жетон. Зразки та порядок видання службових посвідчень та спеціальних жетонів затверджує Міністр внутрішніх справ України (стаття 17 Закону України «Про національну поліцію»).

Отже, служба у Національній поліції є публічною службою.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції України, тобто перебував на публічній службі та через деякий час був звільнений. Після звільнення зі служби відповідачем не було остаточно вирішено питання, пов`язане з проходженням публічної служби, а саме щодо повернення позивачу отриманого майна або відшкодування його вартості.

Тобто, Департамент патрульної поліції пред`явив вимоги, які стосуються правовідносин з відповідачем щодо переданих останньому безоплатно матеріальних цінностей для належного виконання обов`язків на посаді публічної служби та з`ясування обставин неповернення такого майна відповідачем позивачу після звільнення, тобто спірні правовідносини стосуються з`ясування правомірності дій відповідача щодо неповернення отриманого майна позивачу, пов`язаних з проходженням відповідачем публічної служби.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги, заявлені у цій справі, підлягають розгляду у порядку адміністративного, а не цивільного судочинства, оскільки безпосередньо пов`язані з закінченням проходження відповідачем публічної служби.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 (провадження № 11-892апп18), від 13 лютого 2019 року у справі № 636/93/14 (провадження № 14-524цс18), а також Верховний Суд у постанові від 29 липня 2021 року у справі № 127/29/21 (провадження № 61-6370св21), постанові від 15 вересня 2021 року у справі №235/8104/20-ц (провадження 61-9987св21).

Доводи апеляційної скарги про те, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та є приватноправовим висновків суду першої інстанції не спростовують з вищевикладених підстав.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції - залишити без задоволення.

Ухвалу Комсомольського міського суду Полтавської області від 04 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 січня 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов