Справа №642/3454/21
Провадження № 2/642/113/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Грінчук О.П.,

за участі секретаря - Мотора В.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Харкові в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Зміївська міська рада Харківської області, про скасування рішення про державну реєстрацію, скасування номеру запису про право власності та припинення права власності,

встановив:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29676228 та номер запису про право власності 14583438, вчинене державним реєстратором Зміївської міської ради Харківської області про реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 права власності на 3/8 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , літ «А-1» загальною площею 66.0 кв.м., житловою площею 46.8 кв.м., та житлового будинку літ. «З-2» загальною площею 148.1 кв.м., житловою площею 94.2 кв.м. в цілому; припинити за ОСОБА_3 набуте право приватної власності на зазначений об`єкт нерухомості. В обгрунтування вимог позивач зазначив, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.11.1988 р.н. йому належить 1/8 частка житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , будинок літ. «А-1», 46.8 кв.м. жилої площі. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27.04.2015 визнано АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 . Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 28.09.2015 заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27.04.2015 залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення. Крім того, постановою Східного апеляційного господарського суду від 13.05.2021 скасовано рішення господарського суду Харківської області від 29.07.2014, яким було визнано за ОСОБА_3 право власності на самовільно збудований житловий будинок «З-2» за адресою АДРЕСА_1 , в задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому, зареєструвати право власності на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав, яке належить позивачу на праві власності - 1/8 та 3/8 частки, він не в змозі, оскільки частині житлового будинку (літ. «А-1» та «З-2») зареєстровані за ОСОБА_3 . На підставі викладеного державним реєстратором видано постанову про відмову ОСОБА_2 в реєстрації права власності. Тому позивач звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою суду від 11.06.2021 провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

09.07.2021 до суду надійшов відзив на позов, згідно якого відповідач проти заявлених вимог заперечує з підстав, що позивач намагається ввести суд в оману та привласнити собі будинок, який належить їй на права власності. Зазначила, що позивач знав про будівництво будинку та його узаконення. Позивач був співвласником будинку літ «А-1» за адресою АДРЕСА_1 . Будинок «З-2» за цією ж адресою було побудовано в 1995 році, при цьому, позивач надавав свою згоду на будівництво вказаного будинку «З-2». Крім того, відповідач вказала, що позивач не довів, яким чином його права порушуються реєстрацією будинку літ. «З-2» за адресою АДРЕСА_1 . Враховуючи зазначене, просила застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою суду від 26.10.2021 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позов, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини.

Відповідач та її представник повторно не з`явились в судове засідання, про дату і час розгляду справи повідомлялись своєчасно і належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі.

Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.11.1988 р.н. йому належить 1/8 частка житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , будинок літ. «А-1», 46.8 кв.м. жилої площі з надвірними будівлями: два сараї літ. «Б», «Д», льох літ. «В», навіс літ. «Ж», дві вбиральні літ. «Г», «Е», огорожі №№1-5 (а.с. 7)

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27.04.2015 у справі №642/8044/14-ц визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 09.04.2013, видане державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5 та визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/8 частин будинку літ. «А-1» в буд. АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 . (а.с. 8-9)

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 31.05.2021, 18.05.2016 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 3/8 частин житлового будинку літ. «А-1» заг. площею 66.0 кв.м., житловою площею 46.8 кв.м., 3/8 частин житлового будинку літ. «З-2» заг. площею 148.1 кв.м., житловою площею 94.2 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , в цілому. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29676228 (а.с. 27)

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 28.09.2015 апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27.04.2015 - без змін. (а.с. 10-11)

Згідно постанови Східного апеляційного господарського суду від 13.05.2021 у справі №922/2789/14, рішення господарського суду Харківської області від 29.07.2014, яким було визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок «З-2» за адресою АДРЕСА_1 , скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності відмовлено повністю, оскільки будинок літ. «З-2» є самочинним будівництвом. (а.с. 12-23)

З метою державної реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі вищезазначених судових рішень, ОСОБА_2 звернувся до державного реєстратора.

Рішенням державного реєстратора від 03.03.2021 ОСОБА_2 відмовлено в державній реєстрації права власності на 3/8 частин будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 , визнаного на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27.04.2015 у справі №642/8044/14-ц, оскільки встановлено, що за вказаною адресою зареєстроване право власності на Ѕ частину житлових будинків літ. «А-1» та літ. «З-2» за ОСОБА_3 (а.с. 24)

Відповідно до п. 3, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Щодо заперечень відповідача ОСОБА_3 в тій частині, що ОСОБА_2 є неналежним позивачем, а вона є неналежним відповідачем, суд зазначає наступне.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 823/588/16 висловила позицію про те, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна право має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень- офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

Право власності підлягає державній реєстрації (ст. 4 Закону).

Згідно ст. 26 Закону, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Частиною 1 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з досліджених судом доказів, право власності на 3/8 частин будинку АДРЕСА_1 літ. «А-1» з надвірними будівлями визнано за ОСОБА_2 на підставі судових рішень, які набрали законної сили.

Право власності виникає при наявності певних юридичних фактів, конкретних життєвих обставин, з якими закон пов`язує виникнення права власності на конкретне майно у певних осіб. Зокрема, питання про набуття права власності регулюється Главою 24 Цивільного кодексу України. Всі підстави набуття права власності мають бути не забороненими законом, тобто правомірними. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.2 ст.328 ЦК).

В той час, відповідачем зроблено заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч.ч. 3,4,5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, про порушення свого права щодо реєстрації права власності на 3/8 частин будинку АДРЕСА_1 літ. «А-1» з надвірними будівлями позивач ОСОБА_2 дізнався в момент винесення державним реєстратором рішення про відмову в проведенні державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме 03.03.2021, відтак, позивач дотримався строку звернення до суду із вказаною позовною вимогою.

Тому позов в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29676228 від 20.05.2016 та номер запису про право власності 14583438, вчинене державним реєстратором Зміївської міської ради Харківської області про реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 в частині права власності на 3/8 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 , літ. «А-1» загальною площею 66.0 кв.м., житловою площею 46.8 кв.м. підлягає задоволенню.

У відповідності до положень ст. 26 Закону, згідно якої ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Саме такий висновок зробив Верховний Суд в своїй постанові від 23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19.

Враховуючи норми чинного законодавства, зокрема, вимоги наведеної ст. 26 Закону та наявність судового рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, суд приходить до висновку, що для реального захисту та відновлення порушених прав позивача необхідно припинити за ОСОБА_3 право власності на буд. Літ. «А-1» з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 66.0 кв.м., житловою площею 46.8 кв.м.

Щодо скасування такого рішення та запису державного реєстратора, та припинення за ОСОБА_3 права власності щодо житлового будинку літ. «З-2» в АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Крім цього, право на звернення до суду згідно ст. 4 ЦПК України наділена особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права, інтересу, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Речових прав позивача ОСОБА_2 щодо будинку «З-2» за адресою АДРЕСА_1 , судовим розглядом не встановлено.

Враховуючи, що позивачем не доведено та судом не встановлено, яким чином порушуються його права реєстрацією за ОСОБА_3 права власності щодо будинку літ. «З-2» за адресою АДРЕСА_1 , який постановою Східного апеляційного господарського суду від 13.05.2021 визнано самочинним будівництвом та в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на вказаний будинок відмовлено, позов в цій частині задоволенню не підлягає.

При цьому, відповідач заявила клопотання про застосування строків позовної давності і до вказаної позовної вимоги.

Виходячи з правового аналізу наведених вище норм щодо позовної давності, суд зазначає, що строк позовної давності може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, виключно у тому випадку, коли судом буде встановлено, що було порушено право позивача та воно підлягає судовому захисту, але у зв`язку з пропуском ним строку позовної давності, суд дійде висновку про наявність підстав для відмови у позові.

Враховуючи, що під час розгляду справи суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги в частині скасування рішення та запису про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на будинок літ. «З-2» за адресою АДРЕСА_1 , та припинення за нею такого права власності, у зв`язку з їх недоведеністю, підстав для застосування строку позовної давності до вказаної вимоги немає.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 908.00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-13, 76- 83, 141, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 256, 257, 261, 267, 319, 321 ЦК України, ЗУ ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ), третя особа: Зміївська міська рада Харківської області (адреса місцезнаходження: Харківська обл., м. Зміїв, вул. Адміністративна, 9), про скасування рішення про державну реєстрацію, скасування номеру запису про право власності та припинення права власності, - задовольнити частково.

Скасувати частково рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29676228 від 20.05.2016 та номер запису про право власності 14583438, вчинене державним реєстратором Зміївської міської ради Харківської області про реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 в частині права власності на 3/8 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 , літ. «А-1» загальною площею 66.0 кв.м., житловою площею 46.8 кв.м.

В решті вимог - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 908 (дев`ятсот вісім) грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня оголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24.01.2022.

Головуючий: