Провадження № 22-ц/812/213/22
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 січня 2022 року м. Миколаїв

справа № 475/638/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області, ухваленого 08 грудня 2021 року під головуванням судді Єгорової Н.І., в приміщенні цього ж суду, дата складення повного судового рішення не зазначена, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря-Агро» про визнання договору оренди землі недійсним та скасування державної реєстрації права оренди,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Зоря-Агро» про визнання договору оренди землі недійсним та скасування державної реєстрації права оренди.

Позивачка зазначала, що після смерті її батька на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 листопада 2005 року, зареєстрованого в реєстрі № 1027, вона стала власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,14 га з кадастровим номером :07:000:0119, розташованої в межах території Сухобалківської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, що підтверджується державним актом серії ЯБ № 837841, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 54 від 17 травня 2006 року.

15 січня 2007 року її земельну ділянку було передано в оренду згідно укладеного договору оренди землі № 2007-007/22 між її матір`ю ОСОБА_2 та відповідачем строком на 16 років. Вказаний договір зареєстрований у Доманівському реєстраційному окрузі «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 17 квітня 2007 року за № 70, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 11 грудня 2018 року.

Оскільки на момент передачі земельної ділянки в оренду вона була неповнолітньою, договір оренди землі підписувала її матір - ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що спірний договір має бути визнаний судом нікчемним у зв`язку із тим, що в цьому договорі відсутня інформація щодо власника земельної ділянки та те, що орендодавець ОСОБА_2 є законним представником неповнолітньої особи, а також відсутня письмова нотаріально посвідчена згода батьків та дозвіл органу опіки і піклування щодо передачі земельної ділянки в довгострокову оренду, позивачка просила суд визнати спірний договір оренди землі недійсним та скасувати державну реєстрацію права оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 08 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачка не зазначила жодних доказів щодо порушення її прав та інтересів як неповнолітньої дитини, звуження обсягу її існуючих майнових прав, спричинених внаслідок укладення договору оренди земельної ділянки її матір`ю. ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що укладення спірного договору оренди її матір`ю не ускладнило її матеріальне становище та не порушило її майнові права. Підписання додаткової угоди про продовження орендних відносин з тим же орендарем, досягнувши повноліття, свідчить про те, що майнові права позивачки не були порушені. Беручи до уваги, що відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не призвело до порушення прав неповнолітньої особи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору оренди землі недійсним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність вказаного судового рішення, на те, що судом не правильно установлені обставини, які мають значення для справи, не правильно надана оцінка доказам, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Узагальненні доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що наданий суду доказ - рішення органу опіки та піклування є підробленим, оскільки матір позивачки не зверталася із заявою до органу опіки та піклування у 2015 році. На час укладення договору позивачка була малолітньою та не могла усвідомлювати свої майнові права та матеріальне становище. Суд не взяв до уваги матеріальне становище позивачки на даний час. Враховуючи, що мати позивачки розпорядилася її майном, передаючи його в оренду на довготривалий термін, були порушені її права після досягнення повноліття та набуття обсягу повної цивільної дієздатності.

Узагальненні доводи інших учасників справи

На вказану апеляційну скаргу від відповідача надійшов відзив, в якому представник відповідача заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, постановлене на підставі наявних доказів з урахуванням всіх обставин справи. Зазначає, що в апеляційній скарзі відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції. Позивачем не надано жодного доказу того, що договір оренди землі чи додаткова угода були вчинені під тиском. Зазначає також, що позивачка не надає жодного доказу про те, що рішення органу опіки та піклування є підробленим. Не зазначено, які саме матеріальні права та охоронювані законом інтереси дитини були порушені підписанням договором оренди.

На вказаний відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив відповідача. Позивачка зазначає, що твердження відповідача у відзиві є необґрунтованими, такими, що не спростовують підстави для скасування оскаржуваного рішення та не доведені жодним допустимим доказом. Укладаючи договір від імені неповнолітньої особи, законний опікун - матір, не врахувала того, що довгостроковий договір буде впливати на права та інтереси не лише неповнолітньої особи, а й повнолітньої дієздатної особи, яка на даний час має дитину. Інтереси позивачки не були враховані на довготривалий період. Для вчинення будь яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органу опіки та піклування, що надається відповідно до закону, однак не було надано. Та обставина, що позивач отримувала плату за користування землею, відбувалась у подальшому і не може впливати на подію укладення, яка мала місце раніше, та підтвердити наявність підстав для укладення договору у минулому. Тому факт отримання позивачем плати за користування землею не може свідчити про погодження з умовами укладеного раніше договору, не спростовує висновку суду про недійсність договору і не створює для нього правових наслідків.

2. Мотивувальна частина

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились. Як видно з повідомлень про вручення рекомендованого поштового відправлення (а.с. 85, 87), позивач та відповідач своєчасно повідомлені про час і місце судового розгляду. Клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходило, а тому їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Згідно частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (до одруження ОСОБА_1 ) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 листопада 2005 року є власником земельної ділянки площею 4,14 га в межах території Сухобалківської сільської ради Доманівського району Миколаївської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :07:000:0119, про що свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 837841 від 17 травня 2006 року.

15 січня 2007 року ОСОБА_2 (матір позивачки) уклала договір оренди землі № 2007-007/022 з ТОВ "Зоря-Агро", згідно умов якого вона передала в оренду товариству вказану земельну ділянку строком на 16 років. Договір був підписаний сторонами та зареєстрований у Доманівському реєстраційному окрузі "Центр ДЗК", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 17 квітня 2007 року за № 70.

25 грудня 2015 року між ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 та на підставі рішення №7 органу опіки та піклування Доманівської районної державної адміністрації від 17 листопада 2015 року вих. № 333/12-5-03 та ТОВ "Зоря-Агро" була укладена додаткова угода до договору оренди земельної ділянки № 70 від 17 квітня 2007 року про внесення змін до вказаного договору, що впливають на суттєві умови договору з викладенням умов договору в новій редакції.

Згідно з рішенням №7 органу опіки та піклування Доманівської районної державної адміністрації від 17 листопада 2015 року №333/1-5-03, виходячи з інтересів дитини, орган опіки та піклування дозволив ОСОБА_2 від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_4 здійснити правочин щодо земельної частки (паю) 4,17 га, яка є власністю її доньки.

27 грудня 2017 року між позивачкою ОСОБА_4 та відповідачем укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки № 70 від 17 квітня 2007 року про внесення змін, що суттєво впливають на умови договору шляхом викладення умов договору оренди земельної ділянки у новій редакції.

Позиція апеляційного суду

Звертаючись з цим позовом, позивачка просила визнати недійсним спірний договір оренди землі № 2007-007/22 від 15 січня 2007 року, посилаючись на те, що у ньому відсутня інформація щодо власника земельною ділянки та те, що ОСОБА_2 , як її законний представник, діяла в її інтересах, а також відсутня письмова нотаріально посвідчена згода батьків та дозвіл органу опіки та піклування щодо передачі належної їй земельної ділянки в оренду.

Так, відповідно до частини четвертої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально (статті 14 Закону України "Про оренду землі").

Відповідно до статті 4 Закону України "Про оренду землі", орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Усталеним в судовій практиці є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України).

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина шоста статті 203 ЦК України).

Аналіз частини шостої статті 203 ЦК України свідчить, що будь-які правочини, що вчиняються батьками (усиновлювачами), не можуть суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Така вимога спрямована на створення можливостей для охорони майнових прав та інтересів вказаних осіб. Звичайно, діти за життя батьків (усиновлювачів), за винятком певних випадків, не мають відповідних прав на їх майно. Однак заради забезпечення недопущення порушення їх прав та інтересів та можливості реалізації батьками відповідних майнових прав щодо дитини (наприклад, на утримання дитини - стаття 180 СК України) передбачається, що при вчиненні будь-яких правочинів батьки мають враховувати права та інтереси дітей.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 25 жовтня 2021 року у справі № 587/1697/19 (провадження № 61-5327св21) зазначено: "недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".

У постанові Верховного Суду від 27 вересня 2021 року у справі № 761/40409/16-ц (провадження № 61-9813св20) зазначено, що: "під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах".

У постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року у справі № 208/4556/17 зазначено: «Вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Між тим, позивачка не довела, що укладення спірного договору оренди землі її матір`ю призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого її права дитини на той час.

За такого, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання спірного договору оренди землі, є обґрунтованим.

Також суд правильно відмовив в задоволенні вимог про скасування державної реєстрації права оренди, які є похідними.

Доводи апеляційної скарги про те, що на сьогоднішній день позивачка перебуває у скрутному матеріальному положенні, а орендна плата у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки не достатня для покращення матеріального становища, в порівнянні з орендною платою переважної більшості орендарів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки обставини, які можуть бути підставою для недійсності правочину, мають існувати на момент його укладення.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем надано підроблений доказ - рішення органу опіки та піклування, не можуть бути достатніми для визнання спірного договору оренди землі недійсним, з наведених вище підстав.

До того ж, колегія суддів звертає уваги на те, що позивачка, будучи повнолітньою особою, уклала з відповідачем додаткову угоду до спірного договору оренди земельної ділянки, не змінюючи при цьому предмету договору та об`єкту оренди та підтвердила строк дії цього договору на 25 років.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що «доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

У справі, яка переглядається, очевидно, що дії позивачки, яка особисто уклала додаткову угоду до спірного договору оренди землі, погодивши усі істотні умови оренди, а згодом посилається на недійсність основного договору оренди, суперечать її попередній поведінці і є недобросовісними.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 08 грудня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
СуддіВ.В. Коломієць Н.О. Тищук

Повне судове рішення складене 25 січня 2022 року.