Єдиний унікальний номер 225/2053/21
Номер провадження 22-ц/804/173/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2022 року

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого судді Мірути О.А.

суддів Тимченко О.О., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу № 225/2053/21 за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 08 вересня 2021 року ухваленого в приміщенні Дзержинського міського суду Донецької області, (суддя Довженко О.В.),

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У квітні 2021 року представник АТ «Ідея Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 31.01.2012 року між Банком та ОСОБА_1 було укладений кредитний договір № 910.13088.

Згідно кредитного договору відповідач отримав кредит в розмірі 80 297,74 грн., зі сплатою 18,99 % річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені встановлених кредитним договором графіком щомісячних платежів. Позивач повністю виконав свої зобов`язання згідно кредитного договору, але станом на дату подання позовної заяви відповідач не повернув отриманий кредиту встановлений термін.

З метою забезпечення виконання позичальником умов згаданого вище кредитного договору, 11.04.2012 року між сторонами був укладений також договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Чорним І.О., реєстровий номер № 2514.

Відповідачем до 20.04.2015 року кредитні платежі сплачувались належним чином. Однак, в подальшому виплати кредиту відповідачем було припинено.

31.01.2017 року, у зв`язку з невиконанням позичальником кредитного договору № 910.13088 від 31.01.2012 року, на підставі договору застави транспортного засобу від 11.04.2012 року № 2514, позивач звернувся до приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича за вчиненням виконавчого напису №275 про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль ЗАЗ, модель AF4854 FORZA, 2011 року випуску, що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , виданого 31.01.2012 року РЕВ 6-го МРВ м. Горлівка УДАІ ГУМВС України в Донецькій області.

Згідно даного виконавчого напису, за рахунок коштів, отриманих від реалізації зазначеного автомобіля, запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Ідея Банк» за період з 01.01.2015 року по 20.12.2016 року включно в розмірі: 43 477,66 грн. - основного боргу; 16 833,24 грн. - простроченого боргу; 25 685,18 грн. - прострочені проценти; 738,83 грн. - строкові проценти; 645,52 грн. - інші штрафні санкції; 1 600,00 грн. - плата за вчинення виконавчого напису.

07.10.2020 року в межах виконавчого провадження ВП № 62877255 під час примусового виконання зазначеного вище виконавчого напису, державним виконавцем ухвалено постанову про арешт майна боржника - автомобіля ЗАЗ, модель AF4854 FORZA, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 .

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 18.01.2021 року у справі № 225/59363/20 зазначений вище виконавчий напис нотаріуса було визнано таким, що не підлягає виконанню. Рішення набрало законної сили 22.02.2021 року, в апеляційному порядку не оскаржувалось (докази зворотного - відсутні).

Постановою державного виконавця Торецького міського відділу ДВС від 03.02.2021 року виконавче провадження ВП № 62877255 було закінчено на підставі п.5 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» (скасування або визнання не чинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню).

Наведене стало приводом для звернення банку до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором в сумі 87 400,43 грн.

При цьому, позивач наполягає на тому, що ним не пропущений строк позовної давності щодо стягнення в судовому порядку кредитної заборгованості. Звернення позивача до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, який в подальшому був визнаний таким, що не підлягає виконанню, на думку позивача, свідчить про переривання строку позовної давності, адже до часу визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, право стягувача (позивача) порушено не було. В обґрунтування викладених вимог посилається на постанови Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі №450/18/15-ц та 25.03.2019 року у справі №161/19329/13-ц.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

08 вересня 2021 року рішенням Дзержинського міського суду Донецької області у задоволенні позовних вимог АТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовлено у зв`язку зі спливом строком позовної давності та наявності заяви представника відповідача від 06.09.2021 року про її застосування.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погодившись із вказаним рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що рішення суду першої інстанції винесено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що вчинення виконавчого напису не свідчить про порушення основного зобов`язання позичальника та не свідчить про виникнення права кредитора на повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, вважає, що перебіг строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором почався з моменту набрання законної сили судовим рішенням, яким визнано виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Посилаючись на низку нормативно-правових актів, зазначив, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не вмотивував незастосування таких нормативно - правових актів, проте, позивач на них посилався в своєму позові.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

На адресу апеляційного суду від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив.

У відзиві відповідач просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Звертає увагу суду. що судом першої інстанції постановлено законне рішення суду, з дотриманням норм процесуального права.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Як вбачається з матеріалів справи, а саме 31.01.2012 року між сторонами був укладений кредитний договір № 910.13088, згідно з яким банк (позивач) надав позичальнику (відповідачу) кредит в розмірі 80 297,74 грн. на строк 84 місяці для фінансування купівлі позичальником транспортного засобу - автомобіля ЗАЗ, модель AF4854 FORZA, 2011 року випуску, та фінансування страхового платежу.

З метою забезпечення виконання позичальником умов згаданого вище кредитного договору, 11.04.2012 року між сторонами був укладений також договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Чорним І.О., реєстровий номер №2514.

Відповідачем до 20.04.2015 року кредитні платежі сплачувались належним чином. Однак, в подальшому, з розгортанням на території Донецької області антитерористичної операції, виплати кредиту відповідачем було припинено.

31.01.2017 року, у зв`язку з невиконанням позичальником кредитного договору №910.13088 від 31.01.2012 року, на підставі договору застави транспортного засобу від 11.04.2012 року № 2514, позивач звернувся до приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича за вчиненням виконавчого напису №275 про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль ЗАЗ, модель AF4854 FORZA, 2011 року випуску, що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , виданого 31.01.2012 року РЕВ 6-го МРВ м. Горлівка УДАІ ГУМВС України в Донецькій області.

Згідно даного виконавчого напису, за рахунок коштів, отриманих від реалізації зазначеного автомобіля, запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Ідея Банк» за період з 01.01.2015 року по 20.12.2016 року включно в розмірі: 43 477,66 грн. - основного боргу; 16 833,24 грн. - простроченого боргу; 25 685,18 грн. - прострочені проценти; 738,83 грн. - строкові проценти; 645,52 грн. - інші штрафні санкції; 1 600,00 грн. - плата за вчинення виконавчого напису.

07.10.2020 року в межах виконавчого провадження ВП №62877255 під час примусового виконання зазначеного вище виконавчого напису, державним виконавцем ухвалено постанову про арешт майна боржника - автомобіля ЗАЗ, модель AF4854 FORZA, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 .

Однак, в подальшому, рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 18.01.2021 року у справі №225/59363/20 зазначений вище виконавчий напис нотаріуса було визнано таким, що не підлягає виконанню. Рішення набрало законної сили 22.02.2021 року, в апеляційному порядку не оскаржувалось (докази зворотного - відсутні).

Постановою державного виконавця Торецького міського відділу ДВС від 03.02.2021 року виконавче провадження ВП №62877255 було закінчено на підставі п.5 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» (скасування або визнання не чинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно з положеннями статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга АТ «Ідея Банк» задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що банк (позивач) в позасудовому порядку змінив строк виконання основного зобов`язання на 01.12.2014 року, шляхом звернення стягнення на предмет застави за виконавчим написом нотаріуса, разом із тим, не реалізував свого права на стягнення всієї заборгованості за кредитним договором у судовому порядку в межах строку позовної давності, адже з позовом про стягнення кредитної заборгованості банк звернувся до суду лише 02.04.2021 року, а тому строки позовної давності щодо стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором сплинули.

З таким рішенням погоджується й колегія суддів апеляційного суду з наступних підстав.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст.626 ЦК України).

Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Такий правовий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12.

Відповідно до статті 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини першої статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року по справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18), зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником.

З урахуванням наведеного, перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав.

Вимога про звернення стягнення на предмет застави «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимоги про звернення стягнення на предмет застави поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

За загальним правилом загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Таким чином на вимогу про звернення стягнення на предмет застави поширюється правила загальної позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 31.01.2017 року № 275 встановлено, що строк платежу ОСОБА_1 перед ПАТ «Ідея Банк» за договором застави транспортного засобу від 11.04.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Чорним І.О., реєстровий номер №2514, настав 01.12.2014 року.

В свою чергу, як зазначалося вище, договір застави транспортного засобу укладався між сторонами саме в забезпечення виконання умов кредитного договору №910.13088 від 31.01.2012 року.

Тобто, банк (позивач) в позасудовому порядку змінив строк виконання основного зобов`язання на 01.12.2014 року шляхом звернення стягнення на предмет застави за виконавчим написом нотаріуса, разом із тим, не реалізував свого права на стягнення всієї заборгованості за кредитним договором у судовому порядку в межах строку позовної давності, адже з позовом про стягнення кредитної заборгованості банк звернувся до суду лише 02.04.2021 року.

Вжитий банком засіб позасудового захисту свого порушеного права, а саме звернення стягнення на предмет застави за виконавчим написом нотаріуса, до визначених статями 263, 264 ЦК України підстав зупинення чи/або переривання позовної давності не належить.

Тому апеляційний суд не бере до уваги висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року у справі № 161/19329/13-ц (провадження № 61-39634св18), відповідно до якого перебіг позовної давності почався саме з моменту, коли виконавчий напис, яким банк задовольнив свої кредиторські вимоги, повернутий без виконання, оскільки містить різні конкретні обставини справи у порівнянні зі справою, яка переглядається.

Так, у наведеній постанові встановлено, що банк про неможливість реалізації свого права (тобто порушення права) на звернення стягнення на предмет іпотеки дізнався з моменту, коли державний виконавець повернув виконавчий документ про звернення стягнення на предмет іпотеки. До часу повернення виконавчого напису нотаріуса право банку щодо задоволення своїх майнових вимог за рахунок переданого в іпотеку майна порушено не було, а було захищено чинним у вказаний період виконавчим написом нотаріуса. У свою чергу у справі, яка переглядається, банк у позасудовому порядку змінив строк виконання основного зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса, разом із тим, не реалізував свого права на стягнення всієї заборгованості за кредитним договором у судовому порядку в межах строку позовної давності».

Підстав для ініціювання відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року по справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18) колегія суддів не вбачає.

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Отже, вжитий позивачем засіб позасудового захисту свого порушеного права, а саме звернення стягнення на предмет застави за виконавчим написом нотаріуса, до визначених статтями 263, 264 ЦК України підстав зупинення чи/або переривання позовної давності не належить.

АТ «Ідея Банк» скористалося засобом позасудового захисту свого порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет застави за виконавчим написом нотаріуса, чим на власний розсуд змінило умови виконання основного зобов`язання, а даний позов до позичальника пред`явлено лише 02.04.2021 року, тобто зі спливом загального строку позовної давності (3 роки), встановленого статтею 257 ЦК України. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 9 грудня 2019 року у справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У справі, що переглядається, судом першої інстанції було встановлено, що 31 січня 2017 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис, яким звернуто стягнення на транспортний засіб відповідача у рахунок погашення заборгованості за кредитом.

Даним виконавчим написом установлено, що строк платежу за зобов`язанням настав 01 грудня 2014 року, тобто вчинення виконавчого напису у даній справі потягло зміну строку виконання основного зобов`язання.

Відповідач заявив про застосування позовної давності. Підстав для переривання перебігу позовної давності по спірному забезпечувальному зобов`язанню суд не встановив, про поважність причин пропуску позовної давності позивач не заявляв.

За таких обставин судом першої інстанції зроблено правильний висновок про відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором за спливом позовної давності.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що перебіг позовної давності почався саме з моменту набрання законної сили судовим рішенням, яким визнано виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, оскільки у цій справі встановлено, що банк у позасудовому порядку змінив строк виконання основного зобов`язання, разом із тим, не реалізував свого права на стягнення заборгованості у судовому порядку в межах позовної давності.

Посилання в апеляційний скарзі на те, що суди першої не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 грудня 2019 року у справі № 450/18/15-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 161/19329/13-ц є безпідставними з урахуванням того, що у наведених заявником постановах судів касаційної інстанції та оскаржуваного судового рішення встановлено різні фактичні обставини справ.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться незгоди заявника з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів, що їх обґрунтовано спростували, та не можуть бути підставами для скасування вказаних судових рішень.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії , §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі Хірвісаарі проти Фінляндії , заява № 49684/99).

Інші доводи апеляційної скарги не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки за встановлених судом обставин інші наведені апелянтом аргументи не є суттєвими.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновків, що суд першої інстанції вірно застосував норми процесуального закону.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст.7, 19, 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Ідея Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 08 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: О.А. Мірута

Ю.М. Мальований