22-ц/804/406/22
235/6574/21

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року

м. Бахмут

справа № 235/6574/21

провадження № 22-ц/804/406/22

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Мірути О.А., Хейло Я.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державне підприємство «Селидіввугілля»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 235/6574/21 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Селидіввугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 жовтня 2021 року (суддя Назаренко Г.В.), ухваленого в приміщенні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, повне судове рішення складено 21 жовтня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 28.10.2019 року по 25 травня 2021 року. Був звільнений за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням. В день звільнення відповідач не провів з ним остаточного розрахунку, у зв`язку з чим утворилась заборгованість із заробітної плати. Повний розрахунок проведене лише 20 серпня 2021 року.

Просив стягнути з ДП «Селидіввугілля» на свою користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з моменту звільнення по день остаточного розрахунку в сумі 67 560,78 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з ДП «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 червня 2021 року по 19 серпня 2021 року в сумі 20 000,00 грн з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, на відшкодування сплаченого судового збору 267,77 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Судове рішення в частині зменшення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні до 20 000,00 грн мотивоване тяжким матеріальним становищем відповідача, що на думку суду першої інстанції, відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, стягнувши з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 червня 2021 року по 19 серпня 2021 року в сумі 57 753,57 грн.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що заборгованість відповідача з сум несплачених коштів при звільненні, на день звільнення становила 38 503,58 грн. В свою чергу, сума в розмірі 20 000,00 грн, яку стягнув на його користь суд, не є спів мірною із заборгованістю відповідача. Крім того, на думку скаржника, суд першої інстанції не врахував, що з моменту отримання відповідачем його заяви про остаточний розрахунок і до остаточного розрахунку пройшло 53 робочих днів, тобто достатньо незначний період часу, що свідчить про безпідставність корегування судом передбаченої законом компенсації.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від ДП «Селидіввугілля» відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Позивач перебував у трудових відносинах з ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» з 28 жовтня 2019 року (наказ № 182/к від 28.10.2019р.) по 25 травня 2021 року (наказ № 83/к від 25.05.2021р.), звільнений за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням.

В день звільнення відповідач не провів з ним остаточного розрахунку, у зв`язку з чим утворилась заборгованість із заробітної плати.

Повний розрахунок з позивачем проведено 20 серпня 2021 року, що підтверджується довідкою № 230/06 від 14.06.2021року ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля».

Позивач у день звільнення не працював, що підтверджується копією табелю обліку використання робочого часу по дільниці № 7 у травні 2021 року. Відповідач отримав заяву про проведення остаточного розрахунку 3 червня 2021 року, отже зобов`язаний був виплатити всі суми, що належать позивачу з дня отримання заяви не пізніше 4 червня 2021 року, у зв`язку з чим підлягає цивільній відповідальності, що передбачена статтею 117 КЗпП України у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно з довідкою ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» № 230/06 від 14 червня 2021р. середньоденний заробіток ОСОБА_1 , який працював на ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська», розрахований відповідно до постанови КМУ № 100 від 08.02.1995р., становить 1 089,69 грн.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який повинен сплатити відповідач на користь позивача за період з 04 червня 2021 року по 19 серпня 2021 року, становить 57 753,57 грн (1 089,69 грн х 53 робочі дні), де 1 089,69 грн середньоденний заробіток позивача на підприємстві, 53 днів кількість робочих днів затримки виплати заробітної плати, з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову в даній справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зменшення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні до 20 000,00 грн з огляду на тяжке матеріальне становище відповідача, відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення.

Проте, повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можливо з таких підстав.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правильним, оскільки всупереч положень статті 116 КЗпП України позивачу при звільненні не були сплачені всі належні йому суми.

Суд першої інстанції відповідно до Порядку обчислення середньоденної заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, правильно визначив середньоденний заробіток позивача в розмірі 1 089,69 грн.

Водночас, колегія суддів не погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з ДП «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 .

Так, статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Згідно з частиною першою статті 9 Цивільного кодексу України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

У Постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у Постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

На підставі вищевикладеного та враховуючи принцип співмірності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для зменшення розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні позивача.

В той же час, зменшення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні до 20 000,00 грн, з огляду на обставини справи та, зокрема фактичну заборгованість відповідача перед позивачем з сум несплачених коштів при звільненні, яка на день звільнення становила 38 503,58 грн, є несправедливим та таким, що не відповідає принципу розумності судового рішення.

Висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) неодноразово підтверджені Верховним Судом, зокрема у постановах від 08 липня 2020 року у справі № 761/17815/18 (провадження № 61-21117св19), від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19 (провадження № 61-1610св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15 (провадження № 61-4141св20), від 27 січня 2021 року у справі № 332/3682/17 (провадження № 61-9206св20).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні і збільшити його з 20 000,00 грн до 38 000,00 грн, що буде відповідати обставинам справи, критеріям визначеним Великою Палатою Верховного Суду та засадам виваженості, справедливості і пропорційності.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, то і в частині розміру судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції, які слід стягнути з ДП «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 , рішення суду підлягає зміні з 267,77 грн до 510,71 грн.

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги позивача з ДП «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 766,07 грн.

Тобто, всього з ДП «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 1 276,78 грн (510,71 грн + 766,07 грн).

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 жовтня 2021 року в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити, збільшивши розмір стягнутого з Державного підприємства «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 20 000,00 гривень до 38 000,00 (тридцять вісім тисяч) гривень.

Стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та переглядом у суді апеляційної інстанції в сумі 1 276 (одна тисяча двісті сімдесят шість) гривень 78 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: О.А. Мірута

Я.В. Хейло