Справа № 149/1590/20
Провадження № 22-ц/801/70/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олійник І. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 рокуСправа № 149/1590/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,

за участі секретаря Кобенди Ю. О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Зернопродукт МХП» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Зернопродукт МХП» на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Олійник І. В. в приміщенні суду в м. Хмільник, повний текст ухвали складено 18 жовтня 2021 року, -

в с т а н о в и в :

03 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Зернопродукт МХП» (далі ПАТ «Зернопродукт МХП») про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником земельної ділянки загальною площею 2,6081 га, кадастровий номер :02:003:0038, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Лознянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області. Відповідно до усної домовленості позивач передала вказану земельну ділянку в користування відповідачу за умови її повернення на першу вимогу. В 2019 позивач дізналася, що дана земельна ділянка перебуває в користуванні відповідача на підставі договору оренди земельної ділянки. Представник позивача зазначає, що договору оренди земельної ділянки позивач з відповідачем не укладала та не підписувала, а тому просила визнати недійсним вищевказаний договір.

08 вересня 2020 року представником позивача подано заяву про зміну предмета позову у якій він просить усунути перешкоди у користуванні належною земельною ділянкою ОСОБА_1 , кадастровий номер : :02:003:0038, яка належить ОСОБА_1 , шляхом зобов`язання ПАТ «Зернопродукт МХП» повернути земельну ділянку позивачу за актом приймання-передачі. /т. 1 а. с. 62-68/.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 08 вересня 2020 року прийнято до розгляду заяву про зміну предмета позову /т. 1 а. с. 71/.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07 жовтня 2021 року позов задоволено повністю.

Усунуто перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 2,6081 га, кадастровий номер :02:003:0038, яка на підставі державного акту серії ЯБ № 965451 від 19.11.2004 року на праві власності належить ОСОБА_1 шляхом зобов`язання ПАТ «Зернопродукт МХП» повернути цю земельну ділянку ОСОБА_1 за актом приймання-передачі.

Стягнуто з ПАТ «Зернопродукт МХП» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в загальній сумі 10989 грн 10 коп., які складаються з : судового збору - 840,80 грн; витрат на проведення експертизи 5148,3 грн; витрат на правничу допомогу 5000 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ПАТ «Зернопродукт МХП» подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених в рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що на момент заключення договору оренди сторони мали необхідний об`єм цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним та направленим на заключення договору оренди. За весь період часу з моменту укладання договору сторони належним чином виконували свої обов`язки, зокрема, відповідач як орендар по договору, використовував земельну ділянку згідно цільового призначення та своєчасно і в повному обсязі виплачував орендну плату. Жодного разу орендодавець не звертався до орендаря із заявами про неналежне виконання умов договору та не заперечував проти наявних цивільно-правових (орендних) відносин.

Відповідач щороку за позивача сплачував ПДФО з орендної плати.

Висновок судової експертизи не є належним та допустимим доказом на підтвердження факту підписання договору оренди землі від 01 вересня 2008 року, адже експерт прийшов лише до ймовірного висновку про те, що досліджуваний підпис виконаний не самим позивачем, а іншою особою. Окрім цього дії позивача, а саме отримання орендної плати свідчать про виконання та волевиявлення позивача в існуванні орендних правовідносин.

Позивачем не доведено відсутність волевиявлення на підписання спірного договору оренди землі. Позивачем обрано неефективний спосіб захисту.

Позивач не визначив свою позицію щодо наявності реєстрації договору оренди земельної ділянки за № 322/2008 Л-Х-В від 01 вересня 2008 року, а тому передання земельної ділянки за актом приймання-передачі земельної ділянки, як того вимагає оспорюване рішення не позбавить відповідача обов`язку щодо сплати плату за землю відповідно до пункту 287.1 Податкового кодексу України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Браславець Я. Ю., посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні адвокат відповідача Сєркова С.Г. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Адвокат позивачки ОСОБА_2 підтримав свій відзив і просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

За змістом частини першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

Позивач є власником земельної ділянки загальною площею 2,6081 га, кадастровий номер :02:003:0038, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Лознянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області /т. 1 а. с. 15-16/.

Згідно договору оренди землі № 322/2008-Л-Х-В від 01 вересня 2008 року позивач передала вказану земельну ділянку в оренду відповідачу на строк 15 років. Вказаний договір оренди землі зареєстрований у Хмільницькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДЗК 12 грудня 2008 року за № 52 /т. 1 а. с. 8-11, 21-24, 26-32, 151/.

При цьому, суд враховує, що копію вказаного договору оренди землі, на письмову вимогу позивача, надіслано на поштову адресу позивача 15 лютого 2020 року, про що свідчить відтиск поштового штемпеля на конверті /т. а. с. 17-20, 25/.

Відповідно до угод про залік зустрічних вимог, а також товарних накладних /т. 1 а. с. 78-87, 118/ вбачається, що за 2016-2018 роки, 2020 рік позивач отримувала від відповідача орендну плату за договором оренди земельної ділянки № 322/2008 Л-Х-В від 03 липня 2006 року.

Відповідно до висновку експертів ВВ КНДІСЕ МЮ України № 1701/1702/21-21 від 03 червня 2021 року за результатами проведення судової технічної та почеркознавчої експертизи, підпис від імені ОСОБА_1 у Договорі оренди землі № 322/2008 Л-Х-В від 01 вересня 2008 року (Розділ Реквізити та підписи сторін в графі Орендодавець), - виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів. Підпис від імені ОСОБА_1 у Договорі оренди землі № 322/2008 Л-Х-В від 01 вересня 2008 року (Розділ Реквізити та підписи сторін в графі Орендодавець), - виконаний не тією особою, від імені якої він зазначений, а іншою особою.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач договору оренди землі не підписувала, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи № 1701/1702/21-21 від 03 червня 2021 року, тобто волевиявлення на укладення договору не висловлювала, відтак вказаний договір є неукладеним, тобто належна позивачу земельна ділянка перебуває у фактичному користуванні відповідача без встановлених законом підстав, а тому ефективним способом захисту порушеного права позивача є усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом повернення такої земельної ділянки.

Зазначений висновок суду першої інстанції зроблений за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Вірно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Закону України «Про оренду землі».

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі - у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається в письмовій формі.

За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Отже, встановивши, що спірний договір позивачем не підписувався, тобто він не є укладеним, суд на законних підставах задовольнив позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо невірно обраного способу захисту позивачем, оскільки за відсутності договірних зобов`язань, зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку.

У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є саме усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки, які можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Аналогічний висновок міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97).

Отже, власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсності змісту правовідносин, які склалися у зв`язку з фактичним використанням земельної ділянки.

Відповідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, спростовуються висновками Верховного Суду, викладеними у постанові Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2020 року в справі № 387/970/17 (провадження № 61-35152св18) у яких Суд з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначив, що за даних обставин ( не підписання договору оренди землі однією із сторін) такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Належним способом захисту є усунення перешкод у користуванні належним позивачу майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки.

Разом із цим Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначивши, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що оскільки позивач договору оренди землі не підписувала, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи № 1701/1702/21-21 від 03 червня 2021 року, тобто волевиявлення на укладення договору не висловлювала, відтак вказаний договір є неукладеним, тобто належна позивачу земельна ділянка перебуває у фактичному користуванні відповідача без встановлених законом підстав, а тому ефективним способом захисту порушеного права позивача є усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом повернення такої земельної ділянки.

Аргументи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вони не спростовують правильні висновки суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого суду про те, що отримання позивачем орендної плати не підтверджує волевиявлення позивача на укладення договору оренди землі, на вказаних у ньому умовах, а свідчить лише про взаєморозрахунки сторін за фактичне використання належної позивачу земельної ділянки. При цьому, суд враховує, що орендну плату позивач отримувала від відповідача не за спірним договором № 322/2008-Л-Х-В від 01 вересня 2008 року, а за договором № 322/2008 Л-Х-В від 03 липня 2006 року.

Правомірно судом першої інстанції відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зазначено, що особа, яка є власником нерухомого майна не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, а тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, оскільки не визначено свою позицію щодо наявності реєстрації договору оренди земельної ділянки за № 322/2008 Л-Х-В від 01 вересня 2008 року, а тому передання земельної ділянки за актом приймання-передачі земельної ділянки, як то передбачає оспорюване рішення не позбавить відповідача обов`язку щодо сплати плату за землю відповідно до пункту 287.1 Податкового кодексу України, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим, оскільки в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції викладено висновок про неукладеність спірного договору, тобто договір оренди землі № 322/2008-Л-Х-В від 01 вересня 2008 року єтаким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. З урахуванням викладеного, усунення перешкод у користуванні належним позивачу майном, зокрема, шляхом повернення земельної ділянки, є ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками місцевого суду про те, що позивачем обрано правильний спосіб захисту, а тому аргументи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки місцевого суду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач отримувала у відповідача орендну плату, що свідчить про його волевиявлення на укладення спірної угоди, є необґрунтованими з огляду на зазначене.

Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі.

Між тим, статтею 18 Закону України «Про оренду землі» було передбачено, що договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Зазначена норма виключає можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, оскільки такий договір не може бути зареєстрований (пункти 7.38 - 7.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, а також те, що судом апеляційної інстанції відмовлено в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишено без змін, відтак судові витрати понесені ПАТ «Зернопродукт МХП» при поданні апеляційної скарги слід залишити за відповідачем.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Зернопродукт МХП» залишити без задоволення.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07 жовтня 2021 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 20 січня 2022 року.