22-ц/804/576/22
264/5462/18

Головуючий в 1 інстанції Пустовойт Т.В.
Доповідач: Зайцева С.А.
У Х В А Л А

про відмову у відкритті апеляційного провадження

20 січня 2022 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого Зайцевої С.А.,

суддів Баркова В.М., Пономарьової О.М.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини,-

ВСТАНОВИВ :

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 вересня 2020 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини - задоволено. В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 31 грудня 2021 року ОСОБА_1 подав в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку визначеному ст. 352 ЦПК України, апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження безпосередньо до Донецького апеляційного суду.

В апеляційній скарзі поданій ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , зазначено, що ОСОБА_2 не був залученим та не брав участі у справі № 264/5462/18 через свого батька, як законного представника, не набував процесуального статусу учасника судового процесу, не погоджується із рішенням щодо визначення його місця проживання, тому має право на апеляційний перегляд даної справи. Враховуючи те, що судові органи при розгляді питання щодо визначення місця проживання заявника на жодному з етапів провадження не надали йому процесуальних прав, в тому числі не забезпечили права бути проінформованим про вирішення справи, яка його стосується, як це передбачено ч.2,3 ст. 1, п. «ё» ст.2, ст.З, п. «Ь» ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей та п.1,2 ст. 12, п.1 ст.13 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, а він дізнався про вирішення судом питання про його права та інтереси після 28 листопада 2021 року, за результатами проведення психодіагностичного обстеження, беручи до уваги приписи, викладені у п.47 Зауважень загального порядку № 12 (2009) (СКС/СЛЗС/12) «Право дитини бути заслуханою» Комітету з прав дитини Організації об`єднаних націй, малолітній ОСОБА_2 , просить поновити строк на апеляційне оскарження відповідно до ст. 354 ЦПК України.

Матеріали даної цивільної справи № 264/5462/18 до Донецького апеляційного суду не надходили.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 04 січня 2022 року вказана апеляційна скарга залишена без руху з наданням строку для усунення недоліків, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 вересня 2020 року, залишеного без змін постановою Донецького апеляційного суду від 24 червня 2021 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 з матір`ю ОСОБА_4 . У задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діяла адвокат Царьова О.С. та витребувано із Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області дану цивільну справу № 264/5462/18.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року визнано наведені ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на подання доповнень до касаційної скарги на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 вересня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 24 червня 2021 року неповажними. Зміни та доповнення до касаційної скарги ОСОБА_1 на вказані рішення не враховуються під час касаційного розгляду.

Порушуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду від 14 вересня 2020 року, зазначено, що ОСОБА_2 не був залученим та не брав участі у справі № 264/5462/18 через свого батька, як законного представника, не набував процесуального статусу учасника судового процесу, дізнався про вирішення судом питання про його права та інтереси після 28 листопада 2021 року, за результатами проведення психодіагностичного обстеження.

З Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 серпня 2021 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 14 вересня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 24 червня 2021 року по даній справі.

З урахуванням викладеного, зазначені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду від 14 вересня 2020 року визнано неповажними, оскільки наведені причини з урахуванням обізнаності законного представника малолітнього ОСОБА_2 про результат розгляду даної справи, оскарження ОСОБА_1 рішення в апеляційному та касаційному порядках, та також враховуючи, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 серпня 2021 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , подання апеляційної скарги 31 грудня 2021 року, не свідчать про існування об`єктивних, непереборних труднощів для своєчасного подання апеляційної скарги в межах встановленого процесуального строку.

Тому, скаржнику запропоновано вказати інші поважні підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, для чого надано строк протягом десяти днів з дня вручення ухвали.

Згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення, копію ухвали від 04 січня 2022 року отримано 14 січня 2022 року .

На запит суду апеляційної інстанції від 04 січня 2022 року, листом Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 січня 2022 року повідомлено, що вказана цивільна справа № 264/5462/18 (провадження 2/264/226/2020), 16 вересня 2021 року направлена до Верховного Суду згідно з запитом № 61-12846ск21 від 15 вересня 2021 року.

18 січня 2022 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява ОСОБА_1 , в інтересах ОСОБА_2 про усунення недоліків апеляційної скарги, в якій зокрема зазначено, що судовий орган, не забезпечивши отримання дитиною всієї відповідної інформації про розгляд справи, можливості висловити свою думку та погляди, не інформувавши про можливі наслідки рішення про визначення його місця проживання, не надіславши йому копію оскаржуваного рішення - намагається з надмірним формалізмом застосувати процесуальні обмеження, у вигляді строків звернення до суду, які не були і не могли бути передбачуваними для малолітнього, у зв`язку із не залученням його до процесу прийняття рішення відносно нього, тобто порушення, насамперед, зумовлене бездіяльністю суду, тому поновлення строків на оскарження судового рішення першої інстанції буде пропорційним та виправданим заходом і відповідатиме принципу юридичної визначеності (див. «Mushta v. Ukraine», no. 8863/06, §47, 18 November 2010).

На думку заявника, з ухвали про залишення апеляційної скарги без руху вбачається, що суд дорікає дитині у тому, що його представник був обізнаний про результат розгляду даної справи, оскаржував рішення в апеляційному та касаційному порядках, тому, на думку суду, це є поважними причинами обмежити право малолітнього на доступ до суду.

Вважає, що немає жодного значення коли і наскільки був обізнаним законний представник про розгляд справи, оскільки, перш за все, слід враховувати, коли саме малолітній був у повній, зрозумілій, достатній та вільній мірі поінформований про те, що суд вирішив питання про його місце проживання, з наявністю усвідомлення дитиною суті прийнятого рішення.

У §72 справи «N.Ts. and Others v. Georgia», no. 71776/12, 2 February 2016 Європейський суд з прав людини зазначає, що, хоча стаття 8 не містить прямих процедурних вимог, заявник повинен бути залучений до процесу ухвалення рішення, що розглядається в цілому, у ступеню, достатньому для забезпечення йому або їй необхідного захисту його інтересів, що захищаються цією статтею (див. «Fernandez Martinez v. Spain» [GC], no. 56030/07, § 147, ECHR 2014 (extracts); «Z.J. v. Lithuania», no. 60092/12, § 100, 29 April 2014; «Elsholz v. Germany» [GC], no. 25735/94, § 52, ECHR 2000-VIII; and «W. v. the United Kingdom», 8 July 1987, §64, Series A no. 121). У випадку з дітьми вищезазначений принцип реалізується через їхнє право бути проконсультованими та вислуханими (див. «М. and М. v. Croatia», no. 10161/13, §§ 180-181, 3 September 2015). Суд уже ухвалив, що в міру того, як діти дорослішають і з часом стають здатними сформулювати власну думку, наприклад, щодо їх контактів з батьками, суди повинні приділяти належну увагу їхнім поглядам і почуттям, а також їхньому праву на повагу до їх приватного життя (див. «Plaza v. Poland», no. 18830/07, §71, 25 January 2011). Ті самі принципи закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини та інших відповідних міжнародних документах (див. §§ 40-44 цитованої вище справи «N.Ts. and Others»).

Вважає, що поза увагою суду залишились існуючи причини об`єктивного характеру, в контексті існування низки подій у даній справі, які потягнули за собою пропуск строку на звернення до суду, за незалежних від дитини обставин.

Зазначає, що ОСОБА_5 дорослішав і з вплином часу почав досягати рівня, достатнього для розуміння таких складних понять як суд і судовий процес, тому, після відповідної підготовки (інформування дитини про його право висловлювати свою думку з усіх питань, що його зачіпають, наслідків результату висловлювання цих думок), виявивши своє власне бажання, 28 листопада 2021 року він відвідав з батьком фахівця у галузі психології, якому вдалося у об`єктивній формі з`ясувати погляди та думки дитини, шляхом проведення відповідних психодіагностичних методів. Після того, як дитина була вислухана кваліфікованим психологом, а його думки і погляди були ґрунтовно та всебічно викладені у висновку спеціаліста, 26 грудня 2021 року батько вчергове додатково поінформував ОСОБА_5 про наслідки прийнятого відносно нього рішення із загальним викладенням ситуації і усвідомивши це, син сам попросив його відвести до осіб, відповідальних за прийняття рішення, щоб він міг висловитись, що йому краще жити із батьком (див. відео), що згодом, власне і стало приводом для звернення до суду з даною апеляційною скаргою.

Підкреслює, що склалась така ситуація, коли національні суди не тільки нехтують своїм обов`язком залучити дитину до прийняття рішення стосовно нього, а і фактично всіляко блокують його спроби отримати судовий захист, не враховуючи характеру права, для захисту якого надійшло звернення до суду, та його значення для дитини.

Вважає, що подання апеляційної скарги не переслідує мети «розгляду заради розгляду», а обумовлене ціллю виправлення судової помилки, якої допустився суд, втручаючись в сімейне життя дитини, без одночасного залучення малолітнього для з`ясування думки стосовно обставин, що безпосередньо стосуються його життя: з ким він бажає проживати, який рівень особистої прихильності до кожного із батьків та інших поглядів малолітнього, які так чи інакше мали значення для об`єктивного вирішення справи (див. § 3,4 окремої думки судці Ranzoni у справі «M.S. v. Ukraine», no, 2091/13, 11 July 2017).

Тому, оскільки, суд першої інстанції під час розгляду справи, перед прийняттям рішення не упевнився в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію, з огляду на фактичні обставини даної справи у системному зв`язку із важливістю для дитини вирішення питання щодо його місця проживання та вказаними вище об`єктивними причинами суттєвого та переконливого характеру пропуску строку на звернення до суду, з метою недопущення встановлення обмеження щодо реалізації права дитини на судовий захист у такий спосіб та до такої міри, що саму суть права буде порушено, беручи до уваги те, що таке обмеження права дитини на доступ до суду не буде пропорційним заходом до законної мети та фактично унеможливить будь яке оскарження рішення, що не може бути прийнятним у демократичному суспільстві у значенні пункту 1 статті 6 Конвенції, законний представник ОСОБА_6 просить суд вирішити питання про відкриття провадження у цій справі.

Обґрунтування причин пропуску строку на апеляційне оскарження в поданій заяві не є слушними, доводи скаржника є довільним трактуванням висновків Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) на свою користь. Ухвалюючи процесуальне рішення, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

З огляду на статтю 17 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною першою статті 354 ЦПК України передбачені строки на апеляційне оскарження.

Приписами частини першої статті 127 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «SHISHKOV v. RUSSIA», № 26746/05, § 110).

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі «ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN», № 11681/85, § 35).

ЄСПЛ зауважив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (рішення ЄСПЛ від 18 жовтня 2005 року у справі «MPP GOLUB v. UKRAINE», № 6778/05).

Також, ЄСПЛ неодноразово зауважував, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, § 41).

Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуд не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі адміністративного суду від 18 червня 2020 року у справі № 826/13606/16 , а також у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі № 509/5009/17 , від 12 березня 2021 року у справі № 683/2000/18, від 12 серпня 2021 року у справі № 361/2422/21, від 08 вересня 2021 року у справі № 2-2251/08, від 17 грудня 2021 року у справі № 191/4013/18.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним. Відтак в кожному випадку скаржник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

У статтях 127, 357, 358 ЦПК України не визначено конкретного переліку причин, що відносяться до поважних і можуть бути підставою для поновлення пропущеного процесуального строку. Однак, суд апеляційної інстанції, керуючись верховенством права та основними засадами судочинства, повинен надати оцінку наведеним особою, яка не брала участі у справі, обставинам на предмет поважності причин пропуску строку, встановити чи є такий строк значним та чи поновлення такого строку не буде втручанням у принцип юридичної визначеності з врахуванням балансу суспільного та приватного інтересу.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Приписами частин 3, 4 статті 357 ЦПК України визначено, що апеляційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутись до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

З урахуванням викладеного, враховуючи встановлені обставини справи, оскільки у встановлений строк скаржником не виконані вимоги ухвали суду від 04 січня 2022 року - інші поважні підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду не зазначено, аргументи викладені в заяві про усунення недоліків від 18 січня 2022 року фактично дублюють підстави для поновлення строку зазначені в апеляційній скарзі, слід дійти висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження за вказаною апеляційною скаргою.

Керуючись ст.ст. 357, 358 ЦПК України , апеляційний суд, -

УХВАЛИВ :

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Судді: