Номер апеляційного провадження: 22-ц/812/68/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондаренко Т.З.,

суддів:Крамаренко Т.В., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на ухвалу Заводського районного суду м.Миколаєва від 13 грудня 2021 року, постановлену у складі судді Лагоди А.А., про повернення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі №487/8906/21 за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про стягнення боргу за договором позики,-

встановив:

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивований тим, що відповідач 24 січня 2019 року взяв у борг кошти та був зобов`язаний їх повернути у строк не пізніше 31 січня 2019 року, однак свої обов`язки не виконав тому позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Крім того позивачем до позову додано заяву про забезпечення позову в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти на банківських рахунках відповідача ОСОБА_2 відкритих у фінансових установах та банківських установах України в межах суми боргу за договором позики у сумі 300824,43 грн. заявою про забезпечення позову та не застосовувати зустрічне забезпечення.

Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 13 грудня 2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто заявнику.

Не погоджуючись з ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

Вказує, що позивач у заяві про забезпечення позову виклав обставини та суть спору між сторонами, обґрунтував загрозу утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та просив не застосовувати зустрічне забезпечення. Проте, доводи позивача судом першої інстанції не були взяті до уваги, а в ухвалі про повернення заяви зазначено, що вона подана без додержання вимог ст. 151 ЦПК України та крім того відсутні пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V (перегляд судових рішень) ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про повернення заяви позивачеві (заявникові), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням процесуального закону ухвала суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики 24 січня 2019 року, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ємельяновою Н.В. та зареєстрований у реєстрі за № 119. Згідно вказаного договору останній взяв у боргу кошти та був зобов`язаний їх повернути у строк не пізніше 31 січня 2019 року, однак свої зобов`язання не виконав тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав (а.с.9-11).

Позивачем до позову додано заяву про забезпечення позову в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти на банківських рахунках відповідача ОСОБА_2 відкритих у фінансових установах та банківських установах України в межах суми боргу за договором позики у сумі 300824,43 грн. заявою про забезпечення позову та не застосовувати зустрічне забезпечення.

Повертаючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, не зазначено пропозицій щодо зустрічного забезпечення, не надано документів, які підтверджують майновий стан ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Такий інститут цивільно-процесуального законодавства передбачений з метою попередження несумлінних дій відповідача, який може, наприклад, сховати або продати майно, тобто з метою усунення утруднення або неможливості виконання рішення.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 150ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, та забороною вчиняти певні дії.

Статтею 151ЦПК України визначені вимоги до змісту і форми заяви про забезпечення позову.

Так, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу (ч.10 ст. 153 ЦПК України).

Так, відповідно до ч. 1, 2, ч. 6 ст. 154ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.

Відповідно до ч. 3 ст. 154ЦПК України суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Враховуючи наведене правило процесуального закону, суд має право, однак не зобов`язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача.

Відсутність зустрічного забезпечення на час подання заяви про забезпечення позову не є перешкодою для забезпечення позову, якщо для цього існують правові підстави. Натомість ненадання зустрічного забезпечення на вимогу суду є підставою для скасування ухвали про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 153ЦПК України суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням. У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін, що саме стосується і тих документів про які зазначив суд першої інстанції , а саме які можуть підтвердити майновий стан заявника.

Посилання районного суду на відхилення доводів позивача щодо відсутності необхідності в зустрічному забезпеченні, а також наведення судом в оскаржуваній ухвалі обґрунтування та висновку щодо необхідності в зустрічному забезпеченні, в зв`язку з чим і є необхідність надання даних про майновий стан позивача, слід вважати передчасними, оскільки питання щодо зустрічного забезпечення не підлягають вирішенню в ухвалі про повернення заяви про забезпечення позову, а мають бути вирішеними в ухвалі про зустрічне забезпечення.

А тому вказані судом підстави для повернення заяви про забезпечення позову, не ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каванил`єс проти Іспанії»).

Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичними, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви (заяви) або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Також у рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог.

Повернення заяви про забезпечення позову могло б призвести до надмірного формалізму, чим суд фактично позбавив би заявника права на доступ до правосуддя.

Виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, повернення позову з формальних підстав унеможливило доступ позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

Отже, суду слід уникати зайвого і невиправданого надмірного формалізму у застосуванні норм процесуального права, які впливають на саму суть доступу до правосуддя.

Ухвала суду першої інстанції про повернення заяви про забезпечення позову заявнику перешкоджає подальшому провадженню у справі щодо розгляду такої заяви.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскаржувана ухвала перешкоджає подальшому провадженню в частині розгляду заяви про забезпечення позову, що відповідно до ст. 379ЦПК України є підставою для скасування ухвали та направлення заяви для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги про ухвалення нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову є передчасними, оскільки суд першої інстанції не розглядав заяву про забезпечення позову по суті, а повернув її заявнику, адже в даному випадку вирішувалось питання про дотримання заявником положень ст. 151ЦПК України щодо форми і змісту заяви.

За викладених обставин апеляційний суд позбавлений можливості ухвалити судове рішення по суті заяви ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду м.Миколаєва від 13 грудня 2021 року скасувати, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Судді: Т.З. Бондаренко

Т.В. Крамаренко

Л.М. Царюк