Справа № 350/1720/21
Номер провадження 2/350/58/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2022 року селище Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді Пулика М.В.,

секретаря судового засідання Юречко Т.Б.,

з участю адвоката Мельника Б.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду сел.Рожнятів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про втрату права на користування житлом,-

встановив:

у своїй позовній заяві позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житлом в будинку АДРЕСА_1 .

В основу своїх позовних вимог позивач зіслався на те, що він згідно запису в погосподарській книзі №1 за 2016-2023 роки Дубівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області є власником будинковолодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 . У його житловому будинку зареєстровані на правах членів сім`ї, він, та відповідачі - його колишня дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 . Відповідачі не проживають у належному йому будинку з липня 2014 року. Добровільно виписатись відповідачі відмовляються, що порушує його, позивача, право на володіння, користування та розпорядження належним йому житловим приміщенням, тому він змушений звертатися до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному об`ємі. Не заперечив, що до залишення будинку відповідачами у нього з ними неодноразово був конфлікт. Зокрема, свого сина ОСОБА_3 він вигнав з будинку тому, що він дав синові 4.5 тисяч і гривень на придбання ноутбука, а син витратив гроші не на те, що потрібно, і ще й не вважав за необхідне прозвітувати за кошти. Незаперечує, що він вдарив відповідачку пару разів по обличчю, однак не вважає це насилиством, і такою обставиною, за якої ОСОБА_2 мала залишати будинок. Після розірвання шлюбу відповідачка не приїжджала для проживання в будинку, але син, ще декілька разів ночував в його будинку. Не заперечив, що разом з відповідачкою, вони будували будинок, однак всі роботи по його ремонту з 2014 року він зробив сам. На даний час, йому важко утримувати будинок, через реєстрацію в будинку відповідачів у нього немає права на субсидію. Просив визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житлом.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні проти вимог позивача заперечила повністю. Стверджує, що будинковолодіння було збудоване ними за час спільного проживання. Відповідач вчиняв відносно неї скандали та застосовував насильство, тому вона з дітьми змушена була покинути своє місце проживання. На даний час вони проживають в м.Калуш в гуртожитку, там неможливо приписатися, тому зняття їх з реєстрації в будинку позбавить їх права не тільки на житло. Просила відмовити в задоволенні позову, оскільки вона має право на проживання в будинку, половина якого належить їй.

Відповідач ОСОБА_3 , в судовому засіданні позов не визнав. Вказав, що батько вигнав його з дому. Він на даний час проживає в м.Калуш в гуртожитку, де немає можливості приписатися. В них з батьком є конфлікт. Він приїздив в село, однак батько неодноразово виганяв його. Просив в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( ст.5 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що згідно запису в по господарській книзі №1 за 2016-2023 роки Дубівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області головою будинковолодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 записаний ОСОБА_1 . Будинковолодіння побудоване в 1999 року (а.с.6).

Згідно копії рішення Рожнятівського районного суду від 10 березня 2017 року (а.с.7) підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1996 року.

Актами обстеження матеріально-побутових умов проживання (а.с.8,9,10) підтверджено, що відповідачі зареєстровані в АДРЕСА_1 .

Позивач посилаючись на статті 72 ЖК Української РСР, 405 ЦК України, просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у житловому будинку.

Фактично, позивач, заявляючи позов, просить визнати його колишню дружину та сина такими, що немають права на проживання у належному йому житловому будинку.

Згідно з ч.1 ст. 15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

В той же час право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла слід приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст.406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та спір вирішувати з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення ст.406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення можуть бути застосовані при умові наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення сервітуту презюмується на підставі ст.402 , ч.1 ст.405 ЦК України.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, зводяться до того, що позбавлення особи житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, слід провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Таким чином, права колишніх членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, тому визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Зважаючи на встановлені обставини, з урахуванням зазначених правових висновків та положень норм матеріального права, підстав для задоволення позову про позбавлення відповідачів права на спірне житло шляхом визнання їх такими, що втратили право користування жилим будинком немає. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

При цьому ОСОБА_1 , в своєму позові уникає визначення місця проживання їхньої спільної дочки, котра за рішенням суду повинна проживати з матір`ю.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до ст.6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Згідно зі ст.16 Конвенції про права дитини жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Звертаючись до суду, позивач просив захистити його права як власника житла, шляхом визнання відповідачів такими, що втратив право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що вони не проживають за місцем реєстрації понад рік з власної волі.

Як вбачається з наданих в судовому засіданні пояснень сторін між позивачем та відповідачами склалися неприязні відносини, через що позивач вигнав відповідачів з дому.

Таким чином, відповідач фактично позбавив, як колишню дружину, так і сина можливості доступу до спірного будинку та проживання у ньому. Отже, причиною відсутності відповідачів у будинку є неприязні стосунки з позивачем, внаслідок чого відповідачі були позбавлені можливості вільно та безперешкодно користуватися майном.

Щодо долучених позивачем актів на підтвердження не проживання відповідачів у спірному будинку (а.с.8,10), слід зазначити, що в них не вказано про не проживання відповідачів в спірному будинку, навпаки, дані про них вказуються, як такі, що вони зареєстровані та проживають в АДРЕСА_1 , станом на 14 вересня 2021 року, так і станом на 16 квітня 2019 року, а тому дані акти не можуть бути доказом безперервного непроживання відповідачів протягом зазначеного позивачем періоду.

Судом встановлено, що відповідачі не втратили з власної волі інтерес до спірного будинку, в якому зареєстровані. Крім цього, відповідачка ОСОБА_2 є співвласником житлового будинку, оскільки придбали його за час спільного проживання у шлюбі.

Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги позивача щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, ці вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Питання про судові витрати вирішено відповідно до ст.141 ЦПК України, відповідно до вимог якої, судові витрати в разі відмови в позові позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст.76-81, 89, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житлом в будинку АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до Івано-Франківського апеляційного суду через Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 19.01.2022.

Суддя: