ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

19 січня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/7569/21
Головуючий у першій інстанції Рахманкулова І. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/275/22

Чернігівський апеляційний суд у складі :

головуючої-судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

позивач: Чернігівська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради,

відповідач: ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне некомерційне підприємство «Чернігівська міська лікарня № 2» Чернігівської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 жовтня 2021 року у справі за позовом Керівника Чернігівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих кримінальним правопорушенням, у вигляді витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину,

місце ухвалення рішення суду м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 27 жовтня 2021 року.

У С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року керівник Чернігівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на користь Чернігівської міської ради 88 837,32 грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на лікування потерпілого від злочину.

У мотивування заявлених вимог зазначав, що 28 серпня 2020 року ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «УАЗ-469», порушив ПДР та здійснив зіткнення з мотоциклом «Honda RG63» під керуванням ОСОБА_2 , у результаті чого останній отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, у зв`язку з чим перебував на стаціонарному лікуванні в Чернігівській міській лікарні № 2 у період з 28 серпня по 19 грудня 2020 року. Відповідно до розрахунку медичного закладу вартість лікування становить 88 837,32 грн.

Указував, що ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 червня 2021 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням з потерпілим, а отже, відповідно до ст. 1206 ЦК України, зазначені вище витрати на лікування потерпілого підлягають відшкодуванню шляхом стягнення коштів з відповідача на користь Чернігівської міської ради, якій медичний заклад підпорядкований та підзвітний.

Ураховуючи наявність порушення інтересів держави та бездіяльність органів, до компетенції яких віднесені представницькі повноваження у даній сфері, наявні правові підстави для пред`явлення даного позову саме прокуратурою в межах повноважень, визначених ЗУ «Про прокуратуру» та ЦПК України.

Рішенням від 27 жовтня 2021 року Деснянський районний суд м. Чернігова позов Чернігівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь Чернігівської міської ради витрати на стаціонарне лікування потерпілого від злочину в сумі 88 837,32 грн. Вирішив питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи судове рішення незаконним та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції невірно розтлумачив поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду», не взявши до уваги приписи ст.ст. 1187, 1188 ЦК України, за якими обов`язок з відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу визначену в законі особу власника джерела підвищеної небезпеки, тобто наведеними нормами передбачено відповідальність за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Скаржник зазначає, що він є військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 , яка на праві оперативного управління володіє закріпленим за нею військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Автомобіль марки УАЗ 469, яким він керував під час ДТП, належить військовій частині, отже, в контексті ч. 2 ст. 1187 ЦК України, саме військова частина повинна нести відповідальність за завдану шкоду. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 570/1531/17.

На переконання відповідача, районний суд повинен був відмовити у задоволенні позову у зв`язку з неналежністю відповідача.

Зауважує, що судом проігноровано його доводи щодо наявності страхового випадку за обставинами події, у зв`язку з чим до участі у справі мали б бути залучені військова частина та страхувальник. Посилається на неправильність стягнення з нього судового збору на користь прокуратури, а не позивача у справі.

У наданому відзиві в.о. керівника Чернігівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими, просить залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.

Обґрунтовуючи відзив, прокурор зазначив, що правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 02 липня 2020 року у справі № 570/1531/17, на яку посилається відповідач, наводячи доводи апеляційної скарги в частині відшкодування шкоди потерпілому від злочину за рахунок власника джерела підвищеної небезпеки, не розповсюджується на вирішення питання про відшкодування витрат, які поніс лікувальний заклад, оскільки ці витрати не є шкодою, яка завдана потерпілому.

Звертає увагу, що відповідно до висновку Верховного Суду України, наведеному у справі № 6-1343цс15, витрати лікувального закладу на лікування потерпілого від злочину не можуть бути відшкодовані страховою компанією за договором обов`язкового страхування. Указує на правильність вирішення районним судом питання про розподіл судових витрат відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Чернігівською міською радою та КНП «Чернігівська міська лікарня № 2» відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов керівника Чернігівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави, суд першої інстанції виходив з того, що за змістом ч. 6 ст. 82 ЦПК України та ст. 1206 ЦК України відповідальність за відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, може покладатися на винного при заподіянні шкоди як умисними, так і необережними діями, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування на користь лікувального закладу витрат на лікування потерпілого від злочину.

Суд погодився з наданим стороною позивача розрахунком витрат, понесених Чернігівською міською лікарнею № 2, складеним згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, та стягнув кошти на користь Чернігівської міської ради, якій належить заклад охорони здоров`я.

Районний суд констатував, що витрати місцевого бюджету на стаціонарне лікування потерпілого не підлягають відшкодуванню за договором цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що 28 серпня 2020 року, близько 15 год 51 хв., ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 , керуючи автомобілем марки «УАЗ-469», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та рухаючись з прилеглої території в/ч НОМЕР_3 в напрямку головної автомобільної дороги, що поблизу вул. Шевченка, 32 у м. Чернігові, діючи з кримінально протиправною самовпевненістю, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, не надав перевагу в русі транспортному засобу мотоциклу марки «Honda RC63» реєстраційний номер НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_2 . В результаті ДТП водій мотоцикла ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. Згідно з висновком судової інженерно-транспортної експертизи від 25 березня 2021 ОСОБА_1 порушив вимоги п.п. 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху, що стало причиною настання ДТП (а.с. 13-14).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 червня 2021 року, яка частково змінена ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року, ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілим на підставі ст. 46 КК України. Кримінальне провадження, зареєстроване в ЄРДР за № 0005078 від 28 серпня 2020 року, за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (а.с. 13-14, 60-62).

У зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Чернігівська міська лікарня № 2» Чернігівської міської ради в період з 28 серпня по 19 жовтня 2020 року, що підтверджується повідомленням медичної установи від 14 травня 2021 року (а.с. 11).

Згідно з довідкою КНП «Чернігівська міська лікарня № 2» № 134 від 14 травня 2021 року вартість лікування ОСОБА_2 за період з 28 серпня по 19 жовтня 2020 року становить 88 837,32 грн за 52 ліжко-дня (а.с. 12). З розрахунку вбачається, що сума витрат за один ліжко-день складає 1 798,41 грн, до якої входить: заробітна плата 1 079,58 грн; нарахування на заробітну плату 227,82 грн; господарські витрати 14,21 грн; витрати на харчування 11,22 грн; придбання медикаментів 26680 грн; оплата комунальних послуг та інші витрати 108,78 грн.

Листом від 05 липня 2021 року заступник міського голови повідомив, що за інформацією, наданою фінансовим управлінням Чернігівської міської ради та КНП «Чернігівська міська лікарня № 2», кошти на відшкодування лікування потерпілого ОСОБА_2 в сумі 88 837,32 грн від ОСОБА_1 на користь Чернігівської міської ради та/або закладу охорони здоров`я не надходили (а.с. 20).

Лікувальний заклад (а.с. 11) та Чернігівська міська ради (а.с. 20) під час листування з Чернігівською спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Центрального регіону з питань відшкодування витрат, понесених медичним закладом на лікування потерпілого ОСОБА_2 , наголошували на необхідності звернення з таким позовом прокурором самостійно.

Звернувшись з позовом в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради про відшкодування збитків у вигляді витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину, заступник керівника Чернігівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону зазначав про наявність для цього правових підстав відповідно до приписів ст. 1206 ЦК України.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Згідно з приписами ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Порядок відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, встановлений § 2 Глави 82 ЦК України.

Так, за змістом ч. 1, 3 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.

Пунктом 3 постанови Пленуму ВСУ «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат» № 11 від 07 липня 1995 року роз`яснено, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим постановою КМУ № 545 від 16 липня 1993 року (далі Порядок). Як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить заклад.

Пунктом 3 указаного Порядку встановлено, що визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора. У разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. У такому ж порядку відшкодовуються витрати на стаціонарне лікування особи, яка постраждала від злочину, в разі закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами.

Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення у повному обсязі.

Так, за матеріалами справи встановлено, що 28 серпня 2020 року ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 , керуючи автомобілем марки «УАЗ-469» реєстраційний номер НОМЕР_2 , через порушення ПДР здійснив зіткнення з мотоциклом марки «Honda RC63» реєстраційний номер НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_2 . У результаті ДТП водій мотоцикла ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, у зв`язку з чим перебував на стаціонарному лікуванні у Чернігівській міській лікарні № 2.

Відповідно до ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 червня 2021 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку зі звільненням від кримінальної відповідальності.

Наведені обставини стороною відповідача не заперечуються.

Разом з тим, заперечуючи проти заявлених вимог, ОСОБА_1 стверджує, що відповідно до наведеної у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 570/1531/17 позиції, він не є неналежним відповідачем у справі, оскільки відповідальність з відшкодування завданої шкоди у даному випадку повинен нести власник джерела підвищеної небезпеки, тобто військова частина, якій на праві оперативного управління належить транспортний засіб.

Такі посилання відповідача не заслуговують на увагу апеляційного суду з огляду на наступне.

За обставинами справи, на яку посилається скаржник, через порушення військовослужбовцем під час несення служби правил водіння транспортного засобу ГАЗ-3309, який належить в/ч НОМЕР_5 Національної гвардії України, що спричинило загибель двох пасажирів автомобіля «Daewoo Nexia», а третій пасажир отримав тяжкі тілесні ушкодження, районний суд дійшов висновку, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, що за шкоду, завдану потерпілій винними діями військовослужбовця, має відповідати військова частина, на обліку та в оперативному управлінні якої перебуває джерело підвищеної небезпеки. До складу шкоди, завданої потерпілій, входили: матеріальна шкода, пов`язана зі знищенням майна автомобіля «Daewoo Nexia», витрати на спорудження надгробного пам`ятника та моральна шкода, завдана внаслідок загибелі чоловіка та батька її неповнолітньої дитини.

Також у цьому кримінальному провадженні був заявлений цивільний позов військової прокуратури в інтересах держави в особі військово-медичного клінічного центру до підсудного про відшкодування витрат на лікування потерпілого від злочину, який був задоволений у повному обсязі. З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції. Верховний Суд, переглядаючи справу, констатував, що рішення судових інстанцій в частині вирішення цивільного позову прокуратури в інтересах держави про відшкодування шкоди, заподіяної злочином, відповідає вимогам ст.ст. 1166, 1206 ЦК України, тобто, такі витрати повинні бути відшкодовані саме особою, внаслідок дій якої вони виникли.

Є слушними доводи відзиву прокурора на апеляційну скаргу, за якими поняття витрат, понесених лікувальним закладом на лікування потерпілого від злочину, не є тотожним поняттю майнової шкоди особи, яка потерпіла від неправомірних дій винної особи, оскільки витрати, понесені лікувальним закладом на лікування потерпілого від злочину, не зменшують майнову сферу потерпілого, а навпаки є забезпеченням конституційного права на охорону здоров`я, яке передбачено ст. 49 Конституції України, згідно з якою охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням. Тому апеляційний суд відхиляє посилання відповідача, як підставу для відмови у позові, на правову позицію Верховного Суду у справі № 570/1531/17, оскільки обставини наведеної справи, і, відповідно, висновки судів щодо результатів вирішення спору, не є тотожними з даною справою.

Апеляційний суд вважає безпідставними твердження ОСОБА_1 про можливість відшкодування витрат на лікування потерпілого страховою компанією, яка застрахувала відповідальність володільця транспортного засобу, оскільки метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності ст. 3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 даного Закону).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам (потерпілим) внаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Отже, витрати лікувального закладу на лікування потерпілого від злочину не можуть бути відшкодовані за договором обов`язкового страхування страховою компанією. Саме на цьому наголосив Верховний Суд України у своїй постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1343цс15.

Саме особа, що є винною у скоєнні кримінального правопорушення, за змістом ст. 1206 ЦК України зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину. Отже, доводи апеляційної скарги про неналежність відповідача є хибними, а висновок суду першої інстанції про необхідність стягнення коштів саме з ОСОБА_1 вірним.

Не ґрунтуються на нормах ЦПК України, що регулюють питання розподілу судових витрат, посилання скаржника на неправильність вирішення судом першої інстанції цього питання, а саме, стягнення з нього судового збору на користь військової прокуратури, а не Чернігівської міської ради. Ураховуючи те, що з позовом в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування звернулась Чернігівська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, і саме прокуратурою було сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 270 грн, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням № 664 від 02 червня 2021 року (а.с. 1), а рішенням суду позовні вимоги задоволені у повному обсязі, районний суд з дотриманням приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України на законних підставах стягнув з відповідача на користь прокуратури сплачену суму судового збору.

Зважаючи на вищенаведені обставини даної справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі, виходячи з наявності у матеріалах справи належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених прокурором вимог. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для скасування судового рішення, яке постановлене з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 жовтня 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 19 січня 2022 року.

Головуюча: Судді: