Житомирський апеляційний суд
Справа №296/672/21 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 44 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Дяченко Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/672/21 за позовом ОСОБА_1 до Житомирського зонального відділу Військової служби правопорядку про відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою Житомирського зонального відділу Військової служби правопорядку

на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 05 травня 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Сингаївського О.П. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Житомирського зонального відділу Військової служби правопорядку. Просив у відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача 38 000 грн.

Позов обґрунтовував тим, що проходив службу в Житомирському зональному відділі Військової служби правопорядку на посаді старшого офіцера відділення ВІБДР ЖЗВ ВСП. Наказом від 23 травня 2019 року №58 звільнений у запас за п.п.«а» п.2 частини п`ятої ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». На день звільнення йому не були виплачені кошти, на які він мав право під час проходження служби, а саме, індексацію грошового забезпечення, в зв`язку з чим він звернувся до відповідача 11 вересня 2019 року із заявою про виплату коштів. Листом від 04 жовтня 2019 року №2534 відповідач відмовив у виплаті вказаних коштів, в зв`язку з чим він звернувся з відповідним позовом до суду. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року в справі №240/10973/19 визнано протиправною бездіяльність Житомирського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо невиплати йому суми індексації грошового забезпечення з січня 2016 року по листопад 2018 року. Зобов`язано Житомирський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за вказаний період. Зазначає, що неправомірними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка полягала в тому, що він протиправно був позбавлений коштів в загальній сумі 42 010,33 грн., не міг ними користуватися на власний розсуд та змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 05 травня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Житомирського зонального відділу Військової служби правопорядку на користь ОСОБА_1 у відшкодування спричиненої моральної шкоди 4 200 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Житомирський зональний відділ Військової служби правопорядку подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позову. Доводи апеляційної аргументує тим, що позивач при визначенні розміру моральної шкоди не вказує, з яких саме міркувань він визначив саме таку суму. Також позивачем не надано доказів, що протиправні дії відповідача стали обставинами, відповідно до яких позивач отримав будь-яку шкоду та набув право на отримання компенсації за завдання моральної шкоди, тобто відсутні складові елементи для відшкодування моральної шкоди. Посилання ОСОБА_1 на погіршення здоров`я внаслідок несвоєчасного отримання коштів не підтверджуються документами. Додана до матеріалів копія довідки від 11 грудня 2019 року до акту огляду медико-соціальною експертною комісією при встановленні 3-ї групи інвалідності підтверджує факт отримання захворювання під час проходження служби, за що позивач отримав відповідні компенсації, виплати та пільги. Вважає, що моральне відшкодування не може бути способом заробітку та особистого збагачення.

Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до положень частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник Житомирського зонального відділу Військової служби правопорядку апеляційну скаргу підтримав та просить відмовити позивачу в задоволенні позову.

Представник ОСОБА_1 просить відмовити відповідачу в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходив службу в Житомирському зональному відділі Військової служби правопорядку на посаді старшого офіцера відділення ВІБДР ЖЗВ ВСП.

Наказом від 24 травня 2019 року №58 його було звільнено у запас за п.п. «а» п.2 частини п`ятої ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.6).

На день звільнення ОСОБА_1 не була виплачена індексація грошового забезпечення за період із 01 січня 2016 року по 30 листопада 2018 року.

ОСОБА_1 11 вересня 2019 року звернувся до Житомирського зонального відділу Військової служби правопорядку з заявою про виплату індексації грошового забезпечення.

Житомирський зональний відділ Військової служби правопорядку листом від 04 жовтня 2019 року №2534 відмовив ОСОБА_1 у виплаті індексації грошового забезпечення, посилаючись на те, що у Міноборони не було можливості у межах наявного фінансового ресурсу виплати індексацію грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січені 2016 року лютому 2018 року, а в період із березня 2018 року по день звільнення індексація грошового забезпечення нарахована і виплачена (а.с.12).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою ст.16 ЦК України.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 3 Конституції України проголошує, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Це конституційне положення більшу конкретизацію знаходить у ст.56 Конституції України, яка закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами передбачені ст.ст.1173,1174 ЦК України.

Згідно з частиною першою ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Частина перша ст.1174 ЦК України передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосовуючи положення ст.ст.1173,1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

Правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі №920/715/17.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта ст.82 ЦПК України).

Так, рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 у справі №240/10973/19 визнано протиправною бездіяльність Житомирського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо невиплати ОСОБА_1 суми індексації грошового забезпечення з січня 2016 року по листопад 2018 року. Зобов`язано Житомирський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за вказаний період (а.с.3-5). Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року в справі №240/10973/19, яке набрало законної сили, встановлена протиправна бездіяльність Житомирського зонального відділу Військової служби правопорядку. Внаслідок протиправної бездіяльності відповідача право ОСОБА_1 було порушено.

Лише на виконання судового рішення відповідач нарахував та виплатив позивачу платіжним дорученням від 25 березня 2020 року №116 індексацію грошового забезпечення у розмірі 42 010,33 грн (а.с.27).

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (зі змісту частини першої ст.1167 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Факт спричинення позивачу моральних страждань внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача щодо невиплати суми індексації грошового забезпечення є доведеним, оскільки внаслідок позбавлення позивача грошових коштів ОСОБА_1 не міг реалізувати свої бажання та наміри і вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Вирішуючи питання про обґрунтованість доводів апеляційної скарги в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в пункті 9 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейським судом з прав людини у справі «Ромашов проти України» (заява №67534/01) від 27 листопада 2004 року встановлена презумпція моральної шкоди. Зокрема ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом правопорушення. Суд не розглядав питання щодо матеріальної шкоди, оскільки заявник не обґрунтовував таку шкоду. Проте суд урахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення. Тобто випливає висновок, що сам лише факт правопорушення має своїм наслідком спричинення моральної шкоди.

Крім того, ЄСПЛ в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (Скарга № 42255/04) від 01 липня 2010 року зокрема зазначив про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс.

Як убачається з практики Європейського Суду з прав людини заявнику не може бути надано підтвердження спричинення йому моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що враховуючи вид та обставини вчинення дій (бездіяльності), які були визнанні неправомірними, характер та обсяг страждань (душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення) та їх доведеність, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, наявні підстави для часткового задоволення позову та стягнення з Житомирського зонального відділу Військової служби правопорядку на користь ОСОБА_1 4 200 грн. у відшкодування спричиненої йому моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та не спростовують правильних висновків суду першої інстанцій. Підстави для скасування оскарженого рішення відсутні.

При цьому апеляційний суд ураховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Харвісаар проти Фінляндії).

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Житомирського зонального відділу Військової служби правопорядку залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 05 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді: