Справа №487/5868/20 Головуючий суду першої інстанції - Нікітін Д. Г.
Провадження №22-ц/812/93/22 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О. В. №22-ц/812/122/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2022 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання - Колосовою О. М.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , які подані через його представника ОСОБА_2 , на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2021 року, ухвалене о 14 год 16 хв під головуванням судді Нікітіна Д. Г., повний текст якого складено 19 жовтня 2021 року, та ухвалу цього суду від 25 листопада 2021 року про скасування заходів забезпечення позову, постановлену об 11 год 55 хв під головуванням судді Нікітіна Д. Г., ухвалені за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбер», ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович, про визнання дій протиправними, скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та визнання недійсним договору купівлі-продажу,

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 подав до суду вищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.

09 квітня 2008 року між ним та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір №ML-400/052/2008, зобов`язання за яким забезпечено іпотекою на підставі договору №PML-400/052/2008 від 09.04.2008, де предметом іпотеки виступила квартира АДРЕСА_1 .

22 травня 2020 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Амбер» укладено договори факторингу та відступлення права вимоги за вищезазначеними договорами.

23 вересня 2020 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач вказував, що відчуження належної йому квартири відбулося із порушенням вимог законодавства, а саме не перевірено наявність в нього, як іпотекодавця заборгованості за кредитним договором, не встановлено вартість предмета іпотеки, не враховано наявності мораторію на стягнення відповідно до вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також відсутності у нього договірних зобов`язань щодо іпотечного майна з ТОВ «Фінансова компанія «Амбер» (далі - «ФК «Амбер»).

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив скасувати рішення приватного нотаріуса Юдіна С. А. про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , індексний номер 54220142 від 23 вересня 2020 року, номер у реєстрі 38328513, а також визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23 вересня 2020 року №868.

Відповідачі та приватний нотаріус проти задоволення позову заперечували, посилаючись на безпідставність позовних вимог.

Ухвалою Заводського районного суду м Миколаєва від 27 листопада 2020 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Заборонено усім суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно здійснювати будь-які реєстраційні дії з відчуження квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 до набрання законної сили рішенням у даній справі заборонено вчиняти будь-які дії щодо виселення ОСОБА_1 та членів його сім`ї і перешкоджання їм у користуванні квартирою, а також щодо вселення, реєстрації місця проживання будь-яких осіб, здачу її в оренду, укладання, зміну або розірвання договорів із постачальниками комунальних послуг, послуг охорони.

Рішенням Заводського районного суду м Миколаєва від 11 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

У апеляційній скарзі позивач вказував, що судом було неправомірно не застосовано вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; проігноровано відсутність договору про задоволення вимог іпотекодерждателя, а також порушення прав неповнолітніх дітей, які проживають у спірній квартирі.

Відповідачами подано відзиви на апеляційну скаргу на рішення суду, у яких ними наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

18 листопада 2021 року ОСОБА_3 подав до суду заяву про скасування заходів забезпечення позову, накладених ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2020 року.

Відповідач вказував, що оскільки рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні його позовних вимог, то відпала необхідність у застосованих заходах забезпечення позову.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2021 року заяву ОСОБА_3 задоволено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 27 листопада 2020 року. Знято заборону здійснювати будь-які реєстраційні дії з відчуження квартири АДРЕСА_1 та вчиняти будь-які дії щодо виселення ОСОБА_1 та членів його сім`ї і перешкоджання їм у користуванні вищезазначеною квартирою, а також на вселення, реєстрацію місця проживання будь-яких осіб, здачу квартири в оренду, укладання, зміну або розірвання договорів із постачальниками комунальних послуг, послуг охорони.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову.

Обґрунтовуючи скаргу, апелянт зазначав, що розгляд заяви ОСОБА_3 було призначено на 26 листопада 2021 року, але ухвалу постановлено на день раніше судового засідання. Його належним чином не було повідомлено про день, час та місце розгляду справи, що призвело до порушення його прав на висловлення заперечень щодо розгляду заяви, одним з яких є розгляд заяви у той час, коли рішення суду не набрало законної сили, оскільки позивачем було подано апеляційну скаргу на нього.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення суду не підлягає задоволенню, а на ухвалу суду підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 09 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого стало ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ML-400/052/2008, за умовами якого ОСОБА_1 отримав 64 566 доларів США зі сплатою 5,49% річних та FIDR для придбання квартири АДРЕСА_1 . Дата остаточного повернення кредиту 09 квітня 2033 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором того ж дня між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №PML-400/052/2008, відповідно до якого ОСОБА_1 , що мешкає за адресою АДРЕСА_2 , передав в іпотеку Банку трикімнатну квартира АДРЕСА_1 загальною площею 67,8 кв.м, житловою площею 38,6 кв.м.

Пункт 6.4 договору іпотеки визначає, що іпотекодержатель має право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому чинним законодавством України. Початкова ціна продажу предмета іпотеки визначається іпотекодержателем, але вона повинна бути не нижче його вартості, визначеної внаслідок проведення незалежної оцінки. При виникненні іпотечного випадку іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю іпотечне повідомлення (цінним листом або листом з повідомленням про вручення за адресою, вказаною у цьому договорі) з вказівкою про загальну суму боргових зобов`язань та граничний строк погашення боргових зобов`язань. У випадку непогашення іпотекодавцем боргових зобов`язань у строк, передбачений у іпотечному повідомленні, право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодавця в день наступний за останнім днем строку погашення боргових зобов`язань, вказаному в іпотечному повідомленні. При цьому іпотекодержатель зобов`язаний реалізувати предмет іпотеки протягом одного року, а суму, отриману від реалізації, направити на погашення боргових зобов`язань та інших фактичних вимог. Залишок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, після погашення боргових зобов`язань, інших фактичних вимог та відшкодування всіх витрат іпотекодержателя, повертається іпотекодавцю відповідно до чинного законодавства України.

Сторони встановили, що положення пункту 6.4 з підпунктами цього договору, разом з іншими положеннями цього договору, являють собою повний укладений договір між сторонами про задоволення вимог іпотекодержателя, в якому сторони визначили можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

У зв`язку із порушенням вимог вищевказаного кредитного договору ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у 2014 році звернулося до Жовтневого районного суду Миколаївської області за захистом прав кредитора із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2014 року, яке набрало чинності після його перегляду в суді апеляційної інстанції 19 лютого 2015 року, з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 09.04.2008 у сумі 696 281,99 грн, з яких заборгованість за кредитом у сумі 54 450,66 доларів США, що еквівалентно 638 731,29 грн, заборгованість по процентам в сумі 710,48 доларів США, що еквівалентно 8334,26 грн та пеня в сумі 49 216,44 грн.

22 травня 2020 року ТОВ «ФК «Амбер» на підставі договорів факторингу та відступлення права вимоги, укладених з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за вищезазначеними кредитним договором та договором іпотеки, про що позивача було повідомлено письмово 30 травня 2020 року. У цей же день йому було вручено письмову вимогу про необхідність повернення боргу у сумі 693 157,74 грн, у якій зазначено, що у разі невиконання вимоги протягом 30 днів з моменту її отримання кредитор може задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки або продажу від його імені предмета іпотеки іншій особі на підставі договору купівлі-продажу (т.1 а.с.102-106).

ОСОБА_1 заявою від 19 червня 2020 року підтвердив факт отримання повідомлення про заміну кредитора та вимоги про необхідність сплати боргу новому кредитору (т.1 а.с.107).

Згідно з довідкою ТОВ «ФК «Амбер» від 22.09.2020 №0213 станом на 22 вересня 2020 року ОСОБА_1 боргу не погасив.

Доказів на спростування вказаного ОСОБА_1 суду не надав.

07 серпня 2020 року на замовлення ТОВ «ФК «Амбер» було складено звіт про незалежну оцінку квартири АДРЕСА_1 , згідно зі змістом якого ринкова вартість квартири складає 675 000 грн. Строк дії звіту - 6 місяців від дати оцінки (т.1 а.с.196-204).

23 вересня 2020 року ТОВ «ФК «Амбер» на підставі договору про відступлення права вимоги від 22.05.2020 та договору іпотеки від 09.04.2008 продало ОСОБА_3 за 675 000 грн квартиру АДРЕСА_1 , про що свідчить договір купівлі-продажу №868, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М. А. (т.1 а.с.31-34).

Цього ж дня вказаним нотаріусом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено запис №38328513 про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на вищезазначену квартиру (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 54220142) (т.1 а.с.27-28).

Згідно з довідкою Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради ОСОБА_3 зареєстрував своє місце проживання у вказаній квартирі 28 вересня 2020 р. (т.1 а.с.67).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 02.12.2020 та довідки комунального підприємства м.Мішково від 09.12.2020, ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 28 листопада 2005 року є співвласниками (по 1/3 частки кожний) однокімнатної квартири АДРЕСА_3 загальною площею 34,2 кв.м. Вказана квартира знаходиться в недобудованому стані та непридатна для проживання (відсутнє газопостачання, електропостачання, водопостачання та водовідведення) (т.1 а.с.109, 209).

На підтвердження факту непроживання з 01.01.2013 до 28.11.2020 родини ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 , яка виступала предметом іпотеки, відповідачем ОСОБА_3 надано довідку ОСББ «Садко Миколаїв» від 10.12.2020, акт про непроживання від 10.12.2020, підписаний трьома мешканцями будинку, заяву позивача на адресу ТОВ «ФК «Амбер» від 19.06.2020, де ОСОБА_1 власноручно зазначив, що проживає у АДРЕСА_4 .

Факт непроживання родини ОСОБА_1 у спірній квартирі також доводять свідоцтва про народження його дітей ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які народилися у 2008, 2011 та 2018 роках. Їх місцем народження зазначено с.Мішково-Погорілове Вітовського району Миколаївської області.

Підставою недійсності правочину відповідно до ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з вимогами ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону).

За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку», в редакції на час укладання договору іпотеки від 09.04.2008, передбачала, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Стаття 38 вказаного Закону, в редакції на час укладання договору іпотеки від 09.04.2008, визначала, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог.

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю.

Іпотекодержатель, який реалізував предмет іпотеки, надсилає іпотекодавцю, боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки.

Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.

Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Згідно з вимогами ст.36 Закону України «Про іпотеку», в редакції на час укладання договору іпотеки від 09.04.2008, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Стаття 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції на час виникнення спірних правовідносин, передбачає, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до пункту 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 для державної реєстрації прав, що набуваються, змінюються або припиняються у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість набуття, зміни чи припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Згідно з ст.26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції на час виникнення спірних правовідносин, за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.

Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться, зокрема, на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно з нормами Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VII від 03.06.2014 р. (в редакції на час укладання договору купівлі-продажу від 23.09.2020), протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Пункт 4 вказаного Закону передбачає, що протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Вказані нормативні акти містять вичерпний перелік обов`язкових для подання заявником документів та обставин, що мають бути ним підтверджені при звернені до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу від імені іпотекодержателя будь-якій особі-покупцеві, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності, та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення. Останній приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

У ході розгляду справи було встановлено, що ТОВ «ФК «Амбер» виконала усі вимоги законодавства, які застосовуються при зверненні стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

До укладання спірного договору купівлі-продажу ТОВ «ФК «Амбер» надіслало іпотекодавцю повідомлення про заміну кредитора, про наявність заборгованості та розпочаток процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у випадку невиконання ОСОБА_1 вимоги про повернення боргу, провело оцінку предмета іпотеки, склало довідку про невиконання боргових зобов`язань, яка позивачем спростована не була, надало нотаріусу при укладанні договору купівлі-продажу усі вищевикладені документи, а також договір про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки на користь ТОВ «ФК «Амбер» та договір іпотеки, який дозволяє іпотекодержателю продати предмет іпотеки у випадку невиконання позичальником кредитних зобов`язань.

Нотаріус, згідно з його письмовими поясненнями, перевірив відсутність підстав для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки у позивача наявне у власності інше нерухоме житлове майно.

Твердження позивача про те, що суд помилково вважав, що в даному випадку не застосовується мораторій, бо квартира, розташована у с.Мішково-Погорілове Вітовського району Миколаївської області є непридатною для проживання, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», містить вказівку про те, що він не підлягає застосуванню, якщо у позичальника або майнового поручителя у власності знаходиться інше нерухоме житлове майно та предмет іпотеки не використовується як місце постійного проживання позичальника.

Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач з 28.11.2005 є власником 1/3 частки однокімнатної квартири АДРЕСА_3 загальною площею 34,2 кв.м. Даних про те, що вказана квартира знята з обліку як житло матеріали справи не містять. Надана позивачем довідка комунального підприємства про те, що вказана квартира станом на грудень 2020 року знаходиться в недобудованому стані та непридатна для проживання (відсутнє газопостачання, електропостачання, водопостачання та водовідведення) не може бути прийнята як доказ відсутності у позивача права власності на нерухомість. До того ж станом на час придбання вказаної квартири у власність у 2005 році, на час укладання договору іпотеки від 09.04.2008 були відсутні дані про те, що вказана квартира непридатна для проживання.

Крім того, вищедослідженими доказами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не використовується позивачем та його родиною як місце постійного проживання.

Посилання позивача на те, що іпотекодержатель не мав права задовольнити свої вимоги у позасудовому порядку, бо між сторонами не було укладено окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, як то передбачали норми Закону України «Про іпотеку» станом на час укладання договору іпотеки, є хибними.

Договір іпотеки від 09.04.2008 прямо вказує, що сторони встановили, що положення пункту 6.4 з підпунктами цього договору, разом з іншими положеннями цього договору, являють собою повний укладений договір між сторонами про задоволення вимог іпотекодержателя, в якому сторони визначили можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Твердження позивача про те, що спірний договір купівлі-продажу порушує права його неповнолітніх дітей на користування предметом іпотеки, не відповідають змісту договору іпотеки. Троє неповнолітніх дітей позивача, які зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , народилися після укладання договору іпотеки. Позивач, укладаючи договір іпотеки, зобов`язувався не вчиняти жодних юридичних дій щодо предмета іпотеки без згоди іпотекодержателя. Доказів того, що ним було отримано право від іпотекодержателя на реєстрацію дітей у квартирі та вселення їх до неї, представлено не було.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги позивача та скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки викладені ним у апеляційній скарзі доводи є безпідставними.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи та дав належну оцінку доказам у справі.

Що ж стосується доводів позивача, викладених у апеляційній скарзі на ухвалу суду про скасування заходів забезпечення позову, то колегія суддів вважає їх слушними.

Згідно з статтею 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду.

У випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд зазначає у відповідному судовому рішенні про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Частина 1 статті 8 ЦПК України передбачає, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи.

Згідно з вимогами ст.211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Норми статті 217 ЦПК України визначають, що у призначений для розгляду справи час головуючий відкриває судове засідання та оголошує, яка справа розглядатиметься.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення є розгляд судом справи (питання) за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Матеріали справи свідчать, що ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 23 листопада 2021 року розгляд клопотання ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову був призначений на 26 листопада 2021 року на 10 год 30 хв.

Учасників справи належним чином про розгляд справи повідомлено не було, оскільки докази повідомлення у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до протоколу судового засідання розгляд клопотання відбувся не 26.11.2021 о 10 год 30 хв, а 25.11.2021 об 11 год 45 хв, тобто на один день раніше від призначеної дати.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що судом допущено порушення процесуального законодавства при розгляді питання про скасування заходів забезпечення позову, що тягне за собою скасування оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення заяви ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 27 листопада 2020 року, оскільки у задоволенні усіх позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2021 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2021 року задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані Заводським районним судом м. Миколаєва в ухвалі від 27 листопада 2020 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 13 січня 2022 року.