Дата документу 13.01.2022 Справа № 333/4251/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 333/4251/18 Головуючий у 1 інстанції: Круглікова А.В.
№ 22-ц/807/79/22
1 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2021 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ

У серпні 2018 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 31 849,27 грн, 3% річних у розмірі 1 564,61 грн., індексу інфляції у розмірі 4 793,79 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в період з 01.10.2016 року по 30.04.2019 року надав послуги з постачання теплової енергії в приміщення №1,3,6 (1/2) за адресою: АДРЕСА_1 на загальну суму 31 849,27 грн. Власниця зазначених приміщень ОСОБА_1 не виконала зобов`язання зі своєчасної оплати за надані послуги за встановленими тарифами, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 31 849,27 грн. Посилаючись на вищезазначене, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача заборгованість в розмірі 31 849,27 грн,3% річних у розмірі 1 564,61 грн, індексу інфляції у розмірі 4 793,79 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2021 року позовну задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» 31 849 (тридцять одну тисячу вісімсот сорок дев`ять) грн 27 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 накористь Концерну «Міські теплові мережі» 1 564 (одну тисячу п`ятсот шістдесят чотири) грн 61 коп. 3% річних, 4 793 (чотири тисячі сімсот дев`яносто три) грн 79 коп. індексу інфляції, 1 762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп. судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково: стягнути з позивачки 21544,43 грн заборгованості за спожиту теплову енергію, 1021,58 грн 3% річних, 3281,18 грн інфляційних витрат, а разом: 25847,19 грн.

У відзиві позивач зазначив, що не погоджується із доводами, викладеними в апеляційній скарзі та вважає рішення суду законним та таким, яке прийняте із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Надані позивачем пояснення на відзив містять заперечення щодо правильності розрахунків позивача, які в цілому повторюють доводи в апеляційній скарзі.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що споживачем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в нежитловому приміщенні №1, квартири АДРЕСА_2 та 1/2 частини нежитлового приміщення АДРЕСА_3 є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою (т. 1, а.с. 6) та актами обстеження системи теплопостачання (т. 1, а.с. 2022). Натомість, між сторонами не було укладено договору про купівлю-продаж теплової енергії в гарячій воді. При цьому, факт надання позивачем відповідачу послуг по відпуску теплової енергії в гарячій воді на потреби опалення спірних об`єктів визнаються сторонами спору.

Утім, відповідач вважає, що нарахування заборгованості здійснено позивачем із порушеннями чинного законодавства.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» в частині стягнення з ОСОБА_3 основного боргу в сумі 31 849,27 грн. є документально підтвердженими, нормативно обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

Згідно зі статтею першою Закону України «Про теплопостачання», споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання», теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу.

Основними обов`язками споживача теплової енергії є, зокрема, своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії (стаття 24 Закону України «Про теплопостачання»).

Позивачем на виконання вимог законодавства було складено та направлено відповідачу проект договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 24.05.2018 року №501295 щодо спірних об`єктів.

У свою чергу, відповідач заявила про необхідність ознайомлення з розрахунками теплового навантаження, згідно яких мають проводитись нарахування плати за теплову енергію, в результаті чого на її адресу було направлено претензію про добровільне перерахування суми заборгованості та відповідні розрахунки. Однак, зазначений договір відповідач не підписала.

Частиною четвертою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено: якщо споживач , який отримав проект договору від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.

Враховуючи наведене, колегія судів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вищезазначений договір слідує вважати укладеним.

Доводи апелянта щодо не взяття до уваги розрахунків у розмірі 22 566,02 відхиляються судовою колегією з огляду на таке. Судом першої інстанції було встановлено факт переведення квартири АДРЕСА_4 до нежитлового фонду. Розрахунки, наведені відповідачем, є безпідставними, оскільки вони були здійсненні у відповідності до тарифів для житлового приміщення, яким зазначений об`єкт не є.

Також у апеляційній скарзі ОСОБА_3 зосереджує окрему увагу на тому, що система опалення будинку АДРЕСА_1 обладнана приладом комерційного обліку, у зв`язку із чим вважає безпідставним нарахування заборгованості щодо обсягу спожитої теплової енергії відповідно до теплового навантаження. Колегія суддів вважає зазначену обставину недоведеною, враховуючи таке.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частиною першою статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Із наведеного в апеляційній скарзі слідує, що спірні об`єкти підключені до системи комерційного обліку теплової енергії. Утім, жодними доказами зазначена обставина відповідачем не підтверджується. Колегія суддів приймає доводи позивача у наданому ним відзиві щодо того, що у спірних приміщеннях, власником яких є відповідач, не встановлено жодного розподільчого приладу обліку теплової енергії на опалення. Натомість, встановлено лише будинковий вузол комерційного обліку, у зв`язку із чим здійснювалося відповідне нарахування.

Відповідач жодним чином не спростовує даний факт, а тому судова колегія відхиляє зазначене твердження апелянта.

ОСОБА_3 також заперечує проти правомірності збільшення розміру теплового навантаження Концерном «Міські теплові мережі». Дана обставина спростовується позивачем у відзиві на підставі доданих розрахунків, зокрема розрахунком теплового потоку на опалення житлового будинку АДРЕСА_1 (в якому розташовані нежитлові спірні приміщення). Оскільки позивачем доведено правомірність збільшення розміру теплового навантаження, судова колегія вважає зазначене твердження апелянта спростованим.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відтак, суд першої інстанції зробив правильний висновок щодо визнання позовних вимог Концерну «Міські теплові мережі» в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 31 849,27 грн. такими, які є документально підтвердженими та нормативно обґрунтованими.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 3241), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено із додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

При вирішенні справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, а також застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2021 рокупо цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 13 січня 2022 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков