КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/336/2022
Справа 370/2626/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 січня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 серпня 2021 року, ухвалене у складі судді Косенко А.В. в смт. Макарів у справі за позовом Макарівської селищної ради Київської області до ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на земельну ділянку та скасування кадастрового номера земельної ділянки,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В листопаді 2020 року позивач Гавронщинська сільська рада Макарівського району Київської області звернувся до суду із позовом про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Позов обґрунтовував тим, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 23 травня 2014 року, яке набрало законної сили, було визнано недійсним державні акти на право власності на земельні ділянки, зареєстровані 11 червня 2004 року серії КВ № 061627, яким посвідчується право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку пл. 0,813 га., а також державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 061626, яким посвідчується право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку пл. 0,813 га. Під час розгляду даної справи було встановлено обставини, що вказують на протиправне вибуття з комунальної власності Гавронщинської сільської ради земельних ділянок з кадастровими номерами :00:004:0002 та :00:004:0004. Зокрема, судами встановлено, що рішення сесії Гавронщинської сільської ради від 19 травня 2004 року № 101-11-ХХІV «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для безоплатної передачі у власність громадянам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 », яке було правовою підставою для оформлення у власність зазначених земельних ділянок, відсутнє. Відповіднозазначені земельні ділянки вибули з комунальної власності проти волі їх власника - Гавронщинської сільської ради.

На даний час власником спірних земельних ділянок є відповідач ОСОБА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :00:004:0004 змінено на :02:004:0013. Право власності на земельні ділянки набуто відповідачем на підставі договорів купівлі-продажу від 12 серпня 2018 року.

На підставі вищевикладеного просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Гавронщинської сільської ради земельні ділянки з кадастровими номерами :00:004:0002 пл. 0,0563 га. та :02:004:0013 пл. 0,0563 га. з цільовим призначенням для ведення підсобного сільського господарства.

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 06 липня 2021 року залучено до участі в справі правонаступника Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області - Макарівську селищну раду.

15 липня 2021 року позивачем подано до суду заяву про зміну предмета позову, зазначаючи, що формування та державна реєстрація земельних ділянок з вказаними кадастровими номерами була проведена незаконно, таким чином, державна реєстрація спірних земельних ділянок підлягає скасуванню з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень зареєстрованих щодо них.

На підставі вищевикладеного просив скасувати державну реєстрацію права власності та припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :00:004:0002 дата та час державної реєстрації 12 лютого 2018 року 11:24:21, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 227 шляхом скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно індексний номер 39625986 від 12 лютого 2018 року 11:26:21; визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :00:004:0002, пл. 0,0563 га., цільове призначення для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, місце розташування Київська область, Макарівський район, с. Гавронщина, шляхом скасування кадастрового номера зазначеної земельної ділянки; скасувати державну реєстрацію права власності та припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0013 (номер запису про право власності 24786579, дата та час державної реєстрації 12 лютого 2018 року 11:35:35, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 227) шляхом скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, індексний номер 39626503 від 12 лютого 2018 року 11:37:33; визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0013, площею 0,563 га., цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, місце розташування Київська область, Макарівський район, с. Гавронщина, шляхом скасування кадастрового номера зазначеної земельної ділянки.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 17 серпня 2021 року позов задоволено, скасовано державну реєстрацію права власності та припинено право власності ОСОБА_1 на земельні ділянки з вказаними кадастровими номерами шляхом скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію земельних ділянок з вказаними кадастровими номерами шляхом скасування кадастрового номера зазначених земельних ділянок, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 серпня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що вона є добросовісним набувачем земельних ділянок, придбавши їх на підставі чинних договорів купівлі-продажу, витративши на таке придбання кошти, та добросовісно користувалася земельними ділянками з 2018 року. Макарівська селищна рада вирішила повернути земельні ділянки, скасувавши їх державну реєстрацію через 17 років після того, як земельні ділянки були приватизовані. Земельні ділянки вибули з власності попередника Макарівської селищної ради внаслідок протиправних дій сільського голови Гавронщинської сільської ради, про що апелянт не знала та знати не могла; Макарівська селищна рада має інші способи захисту своїх прав, які не створюватимуть для апелянта надмірний тягар; у разі набрання чинності оскаржуваним рішенням земельні ділянки перестануть існувати як об`єкти цивільних прав, внаслідок чого апелянт не зможе ефективно захистити свої права та повернути кошти, сплачені за земельні ділянки.

Вказувала, що втручання у право власності апелянта відбулось з грубим порушенням принципу пропорційності, який є складовою фундаментального в судочинстві принципу верховенства права, тому оскаржуване рішення має бути скасовано.

Зазначала, що взагалі не була обізнана про розгляд судом першої інстанції даної справи, оскільки фактично проживає за іншою адресою, відмінною від місця реєстрації, а за місцем реєстрації апелянта зареєстрований та проживає її син ОСОБА_5 , який 24 вересня 2021 року зателефонував їй та повідомив про надходження листа з суду, в якому виявилася копія оскаржуваного рішення.

Вказувала, що оскаржуване рішення було ухвалене судом за наявними у справі матеріалами та без урахування правової позиції апелянта, яка не була обізнана про розгляд справи, оскільки проживає за іншою адресою, ніж адреса її реєстрації, а поштову кореспонденцію з суду отримував її син, відповідно вона не могла реалізувати своє право на доступ до правосуддя, відтак оскаржуване рішення мало б бути заочним.

Від позивача Макарівської селищної ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилалась на те, що оскільки рішеннями по справі № 370/570/14-ц встановлено неправомірність вибуття земельних ділянок з комунальної власності, в силу положень ст. 82 ЦПК України доводи відповідача про відсутність підстав для скасування державної реєстрації права власності та припинення права власності є безпідставними. Зазначені рішення не можуть бути переоцінені чи змінені в межах іншого судового провадження.

Наголошував, що відмова в задоволенні позову Макарівської селищної ради може мати ознаки порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позаяк рішенням Макарівського районного суду Київської області від 23 травня 2014 року встановлено незаконність вибуття з комунальної власності спірних земельних ділянок, що не може наразі ставитися під сумнів.

Вказував, що ухвала Апеляційного суду Київської області по справі № 370/570/14-ц, якою рішення Макарівського районного суду Київської області від 23 травня 2014 року залишено без змін, прийнята 20 листопада 2017 року, а договори купівлі-продажу земельних ділянок, на підставі яких ОСОБА_1 набула право власності на них, датовані 12 лютого 2018 року, вищевикладене свідчить про те, що на момент укладення договорів з ОСОБА_1 земельні ділянки були предметом спору, проте продавець не повідомив відповідача про це. При цьому Макарівська селищна рада не зобов`язана відповідати за недобросовісну поведінку ОСОБА_6 , який не повідомив ОСОБА_1 про наявність судових спорів щодо вказаних земельних ділянок.

Посилався на те, що з огляду на положення ч. 10 ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» суд має право скасувати державну реєстрацію зазначених земельних ділянок з одночасним припиненням таким рішенням всіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельних ділянок. При цьому для відновлення порушеного права позивача не вимагається визнання недійсними відповідно до ст. 216 ЦК України договорів купівлі-продажу, на підставі яких відповідач набула спірні земельні ділянки у власність.

Зазначив, що з огляду на незаконне вибуття земельних ділянок з комунальної власності принцип справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами ОСОБА_1 під час скасування незаконної реєстрації не порушено.

Після отримання відзиву на апеляційну скаргу відповідачем ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 було направлено додаткові пояснення, за змістом яких рішенням суду в справі № 370/570/14-ц не встановлювались обставини щодо правомірності набуття права власності на земельні ділянки ОСОБА_1 та жодні інші обставини щодо апелянта та її власності, тому зазначене рішення не має преюдиційного значення в контексті вирішення питання про непропорційне втручання у право апелянта на мирне володіння майном. Даним рішенням встановлювались обставини щодо саме незаконності вибуття спірних земельних ділянок з власності позивача, проте зазначене рішення жодним чином не стосувалось права власності ОСОБА_1 , витребування земельних ділянок з її володіння чи скасування їх державної реєстрації, а скасовувались лише державні акти на землю.

Наголошувала, що втручання у право на мирне володіння майно, гарантоване Конвенцією, відбулося саме у зв`язку з ухваленням оскаржуваного рішення, оскільки земельні ділянки були знищені як об`єкти цивільних прав внаслідок скасування державної реєстрації оскаржуваним рішенням.

Вказувала, що оскільки скасування державної реєстрації земельних ділянок призведе до їх знищення як об`єктів цивільних прав, апелянт не зможе повернути їх продавцю, а отже і повернути кошти в порядку реституції апелянт не зможе, що вказує на наявність надмірного тягаря відповідальності, який покладає на апелянта оскаржуване рішення.

Посилалася на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, згідно яких за відсутності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про права інших осіб або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Вважала, що втручання в право власності апелянта, яка сплатила кошти за земельні ділянки, сплачувала податки, поліпшувала земельні ділянки і не могла знати про обставини їх виділення в 2004 році, та право власності якої втрачене внаслідок ухвалення оскаржуваного рішення на користь Макарівської селищної ради, з власності якої земельні ділянки вибули в 2004 році через протиправні дії сільського голови, не можна назвати пропорційним, виправданим та таким, що забезпечить розумний і справедливий баланс інтересів учасників справи.Натомість Макарівська селищна рада не позбавлена права вимагати компенсації за дії сільського голови Гавронщинської сільської ради, притягнення його до кримінальної відповідальності, подання цивільного позову тощо.

Вказувала на неналежний спосіб захисту, обраний позивачем, оскільки в даному випадку належним способом є витребування земельних ділянок, а не скасування їх державної реєстрації.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 23 травня 2014 року в справі № 370/570/14-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області про визнання рішення сільської ради, державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними, визнання права власності на спадкове майно позов задоволено частково, визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 061627, зареєстрований 11 червня 2004 року за № 9117, яким посвідчується право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку загальною площею 0,813 га., з якої пл. 0,563 га. для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :00:004:002, пл. 0,25 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер :00:004:003; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 061626, зареєстрований 11 червня 2004 року за № 9116, яким посвідчується право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку загальною площею 0,813 га., з якої пл. 0,563 га. для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :00:004:004, пл. 0,25 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер :00:004:005 (а. с. 8 - 17).

Даним рішенням встановлено, що рішення Гавронщинської сільської ради від 19 травня 2004 року № 101-11-ХХІV про безоплатну передачу у власність земельних ділянок громадянам України ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яке міститься виключно у проекті землеустрою щодо відведення земельних ділянок, на основі якого виготовлено відповідні державні акти, не приймалось колегіально на засіданні сесії Гавронщинської сільської ради та підписано одноособово Гавронщинським селищним головою Українець Н.П., відтак дане рішення у встановленому законом порядку не ухвалювалося.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20 листопада 2017 року та постановою Верховного Суду від 12 серпня 2020 року за апеляційною та касаційною скаргою ОСОБА_9 рішення Макарівського районного суду Київської області від 23 травня 2014 року залишено без змін (а. с. 18 - 43).

На а. с. 44 - 45 міститься інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 10 листопада 2020 року, згідно якого ОСОБА_1 є власником земельних ділянок з кадастровим номером :02:004:0013, площею 0,563 га., цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, місце розташування Київська область, Макарівський район, с. Гавронщина, на підставі договору купівлі-продажу від 12 лютого 2018 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 39626503 від 12 лютого 2018 року 11:37:33; з кадастровим номером :00:004:002 пл. 0,563 га. цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, місце розташування Київська область, Макарівський район, с. Гавронщина, на підставі договору купівлі-продажу від 12 лютого 2018 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 39625986 від 12 лютого 2018 року 11:26:21.

На а. с. 82 наявна копія листа Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 09 липня 2021 року за результатами розгляду запиту Макарівської селищної ради, згідно якого, відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :00:004:004 (обліковувалась за ОСОБА_9 ) пл. 0,563 га., перенесено до архівного шару та в подальшому на підставі Державного акта від 03 вересня 2007 року серії ЯД № 949814 дану земельну ділянку зареєстровано в Державному земельному кадастрі та визначено новий кадастровий номер :02:004:0013 (обліковується за ОСОБА_1 ); щодо цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :00:004:002 повідомлено, що відомості про вказану земельну ділянку перенесені з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, при перенесенні інформації програмним забезпеченням було визначено цільове призначення: для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Змінивши предмет позову в даній справі, Макарівська селищна рада посилалася на те, що під час розгляду справи № 370/570/14 було встановлено обставини, що вказують на протиправне вибуття з комунальної власності Гавронщинської сільської ради земельних ділянок з кадастровими номерами :00:004:0002 та :00:004:0004 проти волі їх власника, і що ефективним способом захисту порушеного права позивача є припинення речових прав та скасування державної реєстрації спірних земельних ділянок.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Відповідно до ст. 1, 16 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Задовольняючи позов Макарівської селищної ради про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на земельні ділянки та скасування кадастрових номерів земельних ділянок, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки рішенням Макарівського районного суду Київської області від 23 травня 2014 року в справі № 370/570/14-ц встановлено, що Гавронщинською сільською радою як органом місцевого самоврядування не приймалось жодних рішень щодо затвердження відповідного проекту землеустрою та передачу у приватну власність спірних земельних ділянок їх первісним набувачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відповідно зазначені земельні ділянки вибули з комунальної власності проти волі їх попереднього власника Гаврощинської сільської ради, формування та державна реєстрація земельних ділянок була проведена незаконно, тому державна реєстрація спірних земельних ділянок підлягає скасуванню з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо них.

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

У судових рішеннях, на які посилався позивач, стверджуючи про їхню преюдиційність для розгляду цієї справи, відповідач не брала участі у їх розгляді, а отже обставини, встановлені рішенням Макарівського районного суду Київської області від 23 травня 2014 року та ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20 листопада 2017 року в справі № 370/570/14-ц, не можуть вважатися преюдиційними фактами у справі, що переглядається, і правове значення в даному випадку для спірних правовідносин має лише скасування вказаними рішеннями державних актів на право власності на спірні земельні ділянки.

Відповідно до ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 11, 204 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Разом із тим, судом першої інстанції не надано оцінки правомірності набуття ОСОБА_1 права власності на спірні земельні ділянки на підставі чинних договорів купівлі-продажу від 12 серпня 2018 року та наявності передбачених законом підстав щодо припинення її права власності на вказане майно.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18) зроблено висновок, що «за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) зазначено, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)».

У постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 183/2535/16 (провадження № 61-9270св18) зазначено, що «необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку за певних обставин має бути рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, які діють від імені власника, про передання у власність земельної ділянки. Відсутність у цій справі такого рішення з боку держави як власника земельних ділянок свідчить про відсутність рішення уповноваженого органу виконавчої влади, на підставі якого територіальна громада набула право власності на спірні земельні ділянки. Отже, оскаржене рішення не є первинною підставою вибуття земельних ділянок з власності держави. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України».

Отже, задоволення вимоги про скасування державної реєстрації права власності і припинення права власності ОСОБА_1 на спірні земельні ділянки, а також скасування державної реєстрації земельних ділянок шляхом скасування кадастрових номерів не зумовить бажаних для позивача наслідків - повернення земельних ділянок; такий спосіб захисту є неефективним, він не відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.

Схожі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року в справі № 206/1198/19 (провадження № 61-11425св20).

Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20) зроблено правовий висновок, відповідно до якого відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (п. 84, 87 постанови).

Разом із тим, позовних вимог про застосування до спірних правовідносин речово-правового механізму повернення майна (віндикації) позивачем після зміни предмету позову не заявлено.

Отже, позов Макарівської селищної ради про скасування державної реєстрації права власності та припинення права власності ОСОБА_1 на земельні ділянки шляхом скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельних ділянок не може бути задоволений, оскільки позивач обрав неналежний та неефективний спосіб захисту, застосування якого не призводить до поновлення порушених прав територіальної громади, з власності якої ці земельні ділянки вибули.

Виходячи із вищевикладеного, апеляційний суд не перевіряє доводи відповідача в частині чинності договорів купівлі-продажу, які створюють для неї права та обов`язки власника земельних ділянок, добросовісності набуття права власності, неправомірного втручання у право апелянта на мирне володіння майном, порушення принципу пропорційності між інтересами особи та суспільства, покладення на відповідача значного індивідуального тягаря, а також доводи позивача у вигляді спростувань аргументів ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу, не підтверджує і не спростовує ці доводи, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений в мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду з позовом, який відповідатиме належному та ефективному способу захисту порушених прав.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18 (провадження № 61-4970св21).

Таким чином, судом першої інстанції неправильно застосовані вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а тому їх висновки про наявність підстав для задоволення позову є помилковими.

У справі, яка переглядається, безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, викладені у постановах від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15, від 18 січня 2017 року у справі № 640/10207/15-ц та від 18 січня 2018 року у справі № 523/16439/15-ц (провадження № 61-269св18), суд залишив поза увагою, що в тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимоги власника (співвласника), спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними, а тому не підлягають задоволенню.

Наведені обставини не позбавляють позивача можливості звернутися з позовом у спосіб, який забезпечує ефективне поновлення в правах.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи, апеляційний суд виходить із наступного.

Згідно відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 54 зворот).

Листом від 30 квітня 2021 року на зазначену адресу ОСОБА_1 судом першої інстанції направлено копію ухвали про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження від 08 лютого 2021 року, якою встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву і право подання доказів разом з відзивом, а також право заявити клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін (а. с. 55 - 57).

На а. с. 59 наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, згідно якого направлені судом документи вручено адресату 18 травня 2021 року.

На а. с. 69 - 79 наявна заява Макарівської селищної ради Київської області про зміну предмета позову та докази направлення копії цієї заяви відповідачу на адресу цінним листом 14 липня 2021 року.

Відповідно до частини другої статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Частинами третьою, п`ятою статті 130 ЦПК України визначено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Проаналізувавши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що поштове відправлення (копія ухвали Макарівського районного суду Київської області від 08 лютого 2021 року) отримана ОСОБА_1 за адресою, зазначеною у позовній заяві.

При цьому відомостей про іншу поштову адресу ОСОБА_1 матеріали справи не містять і вона сама таку адресу в апеляційній скарзі не зазначає.

Надання відповідачем паспортного документа свого сина ОСОБА_10 з відміткою про реєстрацію за цією ж адресою АДРЕСА_1 вказаних обставин як не доводить, так і не спростовує.

Апеляційний суд враховує, що станом на день ухвалення рішення 17 серпня 2021 року відзивів, клопотань, заяв від відповідача ОСОБА_1 або інших осіб, які зареєстровані та проживають за адресою АДРЕСА_1 , до суду з приводу фактичної відсутності ОСОБА_1 за вказаною адресою не надходило.

Посилання заявника на неможливість отримання поштової кореспонденції по даній справі в зв`язку з проживанням за іншою адресою апеляційний суд відхиляє, оскільки такі доводи не підтверджені належними доказами.

З огляду на зазначене, доводи заявника про позбавлення можливості реалізації права на доступ до правосуддя в зв`язку з неотриманням процесуальних документів спростовуються вимогами цивільно-процесуального закону, а саме частиною третьою статті 130 ЦПК України, згідно з якою вручення судової повістки будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, вважається врученням повістки і цій особі.

Апеляційний суд також відхиляє посилання апеляційної скарги, що відповідач не могла одночасно отримати два листа в різні дати одним і тим самим рекомендованим повідомленням під № 657, на що вказується в рішенні суду першої інстанції, оскільки це є очевидною опискою, і оскільки ці доводи не спростовують висновків суду першої інстанції про отримання ОСОБА_1 копії ухвали про відкриття провадження в справі разом з позовною заявою, відтак відповідач мала можливість реалізувати надані їй процесуальні права, однак на свій розсуд не скористалася нею.

Крім того, не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що оскільки відповідач не брала участі у розгляді справи, оскаржуване рішення мало б бути заочним.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Разом із тим, дана справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи, процесуальні особливості розгляду якої унеможливлюють застосування п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, а отже і ухвалення заочного рішення.

Отже, посилання заявника на зазначені порушення судом вимог процесуального законодавства не знайшли свого підтвердження.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з позивача на користь відповідача понесені нею судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 13620 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 серпня 2021 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити Макарівській селищній раді Київської області в позові до ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на земельну ділянку та скасування кадастрового номера земельної ділянки.

Стягнути з Макарівської селищної ради Київської області (Київська область смт. Макарів вул. Д.Ростовського 30 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 13620 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 січня 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.