Дата документу 10.01.2022 Справа № 316/3257/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/894/21 Головуючий у 1-й інстанції:Бульба О. М.
Провадження № 22-ц/807/175/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 04 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Електропівденатоммонтаж» про стягнення витрат на відрядження,

В С Т А Н О В И В:

05.11.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до ТОВ «Електропівденатоммонтаж» про стягнення витрат на відрядження.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 відповідно до наказу від 07.12.2017 року за № 236/к працював на підприємстві ТОВ «Електропівденатом-монтаж». Згодом позивач звільнився на підставі наказу від 06.04.2018 року № 41/к за ст. 38 КЗпП. Однак всередині серпня 2020 року він дізнався, що мається заборгованість з відшкодування витрат на відрядження за кордон станом на 30.07.2020р. в сумі 156492,50 грн., що ним з`ясовано з отриманого від відповідача листа за №02/0314 від 30.07.2020р., яку він просить стягнути з відповідача разом з понесеними судовими витратами.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 04 серпня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Електропівденатоммонтаж» на користь ОСОБА_1 суму невиплачених витрат на відрядження у розмірі 156 491 гривні 50 копійок.

Стягнуто з ТОВ «Електропівденатоммонтаж» на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 1564 гривні 92 копійки.

Стягнуто з ТОВ «Електропівденатоммонтаж» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 6700 гривень

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТОВ «Електропівденатоммонтаж» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення у зв`язку з порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанціїта ухвалити нове рішення, якимв задоволенні позовних вимог відмовити.

Основними доводами скарги є те, що, попри чинне законодавство, яким витрати на відрядження не віднесені до структури заробітної плати, суд зазначив, що статус цих витрат не має значення для вирішення спору, а також помилково визначив, що про існування заборгованості позивачу стало відомо з листа від 30.07.2020р., в той час як позивач мав бути обізнаним після подання авансового звіту про відрядження ще у травні 2017р., що ці витрати йому не компенсовано. Тому вважає, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з позовом про стягнення витрат на відрядження, що є підставою для відмови у позові.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачем не надано, хоча апеляційну скаргу ним отримано 01.10.2021р, що відповідно до приписів ч. 3 статті 360 ЦПК України не створює перешкод для апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ч. 1 статті 369 ЦПК України,апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ст. 274 ч. 1, п.2 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Таким чином, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до виписки з наказу № 334/К від 13.08.2010р. ОСОБА_1 був прийнятий електромонтажником силових мереж та електро-устаткування 6 розряду на ЗЕД в Товариство з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» (а.с. 42).

Наказом № 111/К від 30.04.2013р. ОСОБА_1 був звільнений з Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України (а.с 43).

Відповідно до виписки з наказу № 9/к від 18.01.2016р. ОСОБА_1 був прийнятий за сумісництвом на МД №6 в Товариство з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» (а.с. 44).

Наказом № 253/К від 05.12.2017р. ОСОБА_1 був звільнений з Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України (а.с. 45).

Згідно з наказом № 236/К від 07.12.2017р. ОСОБА_1 був прийнятий в Товариство з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» на МД № 6 електромонтажником силових мереж та електроустаткування 6 розряду (а.с.46).

Відповідно до виписки з наказу № 41/К від 06.04.2018р. ОСОБА_1 був звільнений з Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України (а.с. 47).

В період роботи у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Електропівден-атоммонтаж» ОСОБА_1 перебував у службовому відряджені, що підтверджується випискою з наказу № 174/к від 15.11.2016р., відповідно до якого для виконання умов договору № 2016-07-26-1 від 26.07.2016р. ОСОБА_1 було відряджено до Народної Республіки Бангладеш з 18.11.2016р. по 30.04.2017р. (а.с. 29).

Відповідно до виписки з наказу № 58/к від 19.04.2017р. ОСОБА_1 було продовжено термін відрядження до Народної Республіки Бангладеш до 31.07.2017р. (а.с.30).

Згідно з випискою з наказу № 85/к від 22.05.2017р. ОСОБА_1 був відкликаний з відрядження з Народної Республіки Бангладеш з прибуттям до м. Харків 30.05.2017р. (а.с.31).

Також перебування позивача у відрядженні підтверджується наданими суду доказами: завданням та кошторисом витратвід 18.11.2016р., кошторисом витрат та розрахунку авансу на відрядження у іноземній валютівід 18.11.2016р., видатковим касовим ордером про отримання позивачем авансових сум на відрядження, копією актів виконаних робіт на придбання та бронювання авіаквитків (а.с. 26-28, 32-33).

Відповідно до відповіді від 30.07.2020р. № 02/0314 за підписом в.о. генерального директора ТОВ «Електропівденатоммонтаж» ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 , заборгованість по відшкодуванню витрат на відрядження за кордон станом на 30.07.2020р. становить 156491,50 грн. (а.с. 6).

Відповідач проти цих встановлених обставин у справі не заперечував, лише вказував, що, оскільки витрати на відрядження не входять до структури заробітної плати, то на звернення до суду з позовом про їх стягнення поширюється строк давності, який позивачем пропущено, на підставі чого просив відмовити в задоволенні позову.

Суд з цього приводу зазначив, що вирішення питання щодо відношення витрат на відрядження до структури заробітної плати не має правового значення для правильності вирішення спору між сторонами, а також визнав, що, оскільки позивач про наявність заборгованості з витрат на відрядження дізнався з листа відповідача від 30.07.2020р., то своєчасно звернувся з цим позовом до суду. Відтак, вважав, що позов є доведеним і обгрунтованим, тому стягнув ці витрати в сумі 156 491,50 грн. з відповідача на його користь.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на неправильність таких висновків суду, фактично повторюючи свою позицію, висловлену під час розгляду справи в суді першої інстанції, зокрема, зазначає про те, що щодо витрат на відрядження діє тримісячний строк для звернення з позовом про їх стягнення відповідно до приписів статті 233 КЗпП України, оскільки вони не є заробітною платою працівника, на яку такі строки не поширюються.

Перевіривши вказані доводи скарги, колегія дійшла наступних висновків.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до

суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Позовні вимоги ґрунтуються на стягненні з відповідача витрат на відрядження, виплата яких регулюється положеннями статті 121 КЗпП України.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 цього Закону, входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону України «Про оплату праці»).

Згідно з підпунктом 3.15 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, не належать до фонду оплати праці витрати на відрядження: добові (у повному обсязі), вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення.

Тобто висновки суду про те, що питання відношення витрат до структури заробітної плати не має значення для вирішення спору, є помилковими, оскільки від цього безпосередньо залежать строки, протягом яких порушене право на їх отримання підлягає судовому захисту.

Такої правової позиції притримувався Верховний Суд України у постанові від 11 жовтня 2017р. у справі № 6-1638цс17, а в подальшому й Верховний Суд у постановах від 06.09.2018р. у справі № 202/2205/16-ц та від 26.06.2019р. у справі № 805/4085/18-а.

Зважаючи на вказане, позивач міг звернутись з позовом щодо стягнення витрат на відрядження у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про своє порушене права, тобто про невиплату йому таких коштів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019р. у справі № 487/10132/14-ц зазначила наступне: порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатись» дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатись про порушення свого права.

Щодо того, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про своє право на виплату цих коштів, то колегія в цій частині не погоджується з судом першої інстанції, який визначив цей момент серпнем 2020р., коли позивачем отримано листа від 30.07.2020р. від відповідача про наявну заборгованість по витратах на відрядження з огляду на таке.

Як вбачається з тексту заяви від 17.06.2020р. ОСОБА_1 на адресу підприємства, останній запитував, яку суму становлять невиплачені йому добові, тобто ним не ставиться питання, чи є заборгованість підприємства перед ним як звільненим працівником, а одразу уточнюється лише розмір невиплачених йому добових у період 2016-2018рр. Зазначене формулювання листа вказує на те, що він знає про невиплату добових, але встановлює їх розмір.

Колегія за матеріалами справи встановила, що ОСОБА_1 під час направлення у відрядження отримував авансові кошти на відрядження у іноземній валюті, про що ставив свій підпис у кошторисі витрат на відрядження 18.11.2016р. З кошторису позивач знав про розмір добових в гривнях та в іноземній валюті за одну добу, знав про строк відрядження у кількості 194 днів з 18.11.2016р. до 30.05.2017р., а також про своє зобов`язання протягом трьох днів після закінчення строку відрядження здати авансовий звіт, посвідчення про відрядження та документи на компенсацію витрат в оригіналі ( а.с. 26-28). Зі складеного звіту, який ним заповнено, позивач достеменно знав про свої витрати у відрядженні та про свої добові, що підлягали виплаті.

Таким чином, підсумкову суму заборгованості витрат на відрядження позивач знав чи обов`язково повинен був знати ще з моменту прибуття з відрядження в наприкінці травня -напочатку червня 2017р. та з часу складанням ним звіту про відрядження протягом трьох днів з дня повернення.

Як встановлено за матеріалами справи колегією, позивач після перебування у відрядженні був звільнений з роботи на підприємстві наказом № 253/К від 05.12.2017р.

Отже, ще за цього звільнення він знав про невиплату йому розрахункових, якими є добові за відрядження, але матеріали справи не містять відомостей про його звернення з проханням їх виплати чи до суду протягом трьох місяців після дати звільнення про їх стягнення.

07.12.2017р. ОСОБА_1 наказом № 236/К прийнято на роботу до відповідача на МД № 6 електромонтажником силових мереж та елктроустаткування 6 розряду.

Під час роботи за вище вказаним наказом до нового звільнення наказом № 41/К від 06.04.2018р. позивач також не звертався з приводу заборгованості по витратам на відрядження за попередній період роботи на підприємстві та до суду з відповідним позовом.

У наступному наказі про звільнення № 41/к від 06.04.2018р. було визначено йому до сплати як розрахункові при звільненні лише компенсація за невикористану відпустку - 4 дні, добові не були включені. Але позивач і на цей раз за виплатою добових до підприємства не звертався, до суду позов про їх стягнення протягом трьох місяців після звільнення не подав.

З урахуванням всіх вище наведених обставин та того, що сам позивач оформлював авансовий звіт про відрядження та був достеменно обізнаний про кількість витрачених коштів та розмір авансування, достеменно знав як про наявність заборгованості по добовим, так і про її розмір ще станом на травень 2017р., а також не міг не знати й на час обох подальших звільнень з підприємства відповідача.

З листом до відповідача про надання довідки про розмір заборгованості по добовим він звернувся лише у червні 2020р., тобто через 3 роки після відрядження, через 2,5 роки після першого звільнення 05.12.2017р., коли йому мали виплатити ці добові як розрахункові, а також через 1 рік та 2 місяці після останнього звільнення з підприємства 06.04.2018р.

У такому разі колегія вважає, що позивачем пропущено тримісячний строк, визначений статтею 233 КЗпП України, що є підставою для відмови в задоволенні позову, та у трудовому спорі її приписи застосовуються судом незалежно від подання відповідної заяви роботодавцем як відповідачем у спорі, який, до того ж, у цій справі на цьому наголошував під час розгляду справи. При цьому, поважних причин пропуску цього строку позивач не навів, а лише зосередився на тому, що начебто не був обізнаний про цю заборгованість, що спростовується документацією авансового звіту, яку особисто заповнює та підписує працівник.

За вказаних обставин, доводи скарги відповідача повністю знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, а тому у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 статті 376

ЦПК України вона підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню із прийняттям

постанови про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до положень ч. 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з відмовою у позові ОСОБА_1 понесені ним витрати компенсації за рахунок відповідача не підлягають. Натомість, витрати відповідача щодо сплати судового збору за подання апеляційної скарги на оскаржуване рішення суду в сумі 2 347,38 грн. належать до стягнення з позивача на його користь.

Керуючись ст.ст. 374, 367, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» задовольнити.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 04 серпня 2021 року у цій справі скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення витрат на відрядження відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2 347,38 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лишеу випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 10 січня 2022 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.