СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/1246/21

пр. № 2/759/979/22

27 січня 2022 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Шум Л.М.,

з участю секретаря судового засідання -Дмитришиної В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, суд - ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що є співвласником приватизованої квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватної, спільної власності та членам його сім`ї, а саме: : ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних долях, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 28.03.2006р. №468.

Вказана квартира складається з трьох житлових кімнат: загальною площею-57,90кв.м., у тому числі житловою площею 43,1 кв.м. Власником особового рахунку є: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У даній квартирі зареєстровані позивач, відповідачка - колишня дружина позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 .

11.03.2020р. рішенням Святошинського районного суду м.Києва, шлюб між позивачем та відповідачкою, розірвано. Після розірвання шлюбу, спільна дочка сторін- ОСОБА_5 залишилась проживати разом із позивачем.

Відповідачка, на даний час прописана за вищевказаною адресою, хоча фактично, з листопада місяця 2019 року в квартирі не проживає.

В теперішній час ОСОБА_2 , перебуває у цивільному шлюбі та проживає разом зі своєю новою сім`єю за іншою адресою.

В спірній квартирі, відповідачка не проживає, її особистих речей в квартирі не має, не отримує кореспонденцію за даною адресою, іншим житлом забезпечена, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, що свідчить про втрату відповідачкою інтересу до вищевказаного житлової приміщення.

Факт не проживання відповідачки за вищевказаною адресою підтверджується складеними актами про не проживання: №16 17.01.2020р.,№106 від 26.05.2020р.,№183 від 20.08.2020р.

Перешкод в користуванні даним жилим приміщенням відповідачка не має.

Відповідачка добровільно покинула у листопаді 2019 року вищевказану квартиру.

В свою чергу відповідачка, яка не проживає в спірній квартирі, вважається такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок її відсутності без поважних причин понад один рік.

Ухвалою суду від 21.01.202 1 року відкрито провадження по справі та призначено справу до підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 07.06.2021 року підготовче засідання закрито та призначено справу до судового засідання.

У судове засідання позивач не з`явився, однак подав заяву, в якій просив провести судове засіданняза його відсутності, розглянути справу за наявними матеріалами, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, причину неявки не повідомила, відзив не подала, а тому суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

У судове засідання треті особи не з"явилися.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо користування житлом, а саме приміщенням будинку, власником якого являється позивач.

Реєстрація місця проживання хоча і не спричиняє за собою виникнення права користування житловим приміщенням, проте обмежує майнові інтереси власника, пов`язані з правом розпорядитися ним.

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Втрата права користування житловим приміщенням тягне за собою наслідки у вигляді скасування реєстраційного запису про реєстрацію фізичної особи за певним місцем проживання.

У судовому засіданні встановлено, що позивач є співвласником приватизованої квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві приватної, спільної власності та членам його сім`ї, а саме: : ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних долях, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 28.03.2006р. №468.

Судом встановлено, що у зазначеному будинку зареєстрована відповідачка з 07.08.2007 року , що підтверджується довідкою з Центру комунального сервісу № 257/69 від 28.10.2015 року, що у свою чергу перешкоджає позивачу користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16).

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16).

Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України».

Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі справа № 357/7940/16-ц.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 77-80 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача щодо визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке знаходиться у АДРЕСА_2 , оскільки судом встановлено, що відповідачка тривалий час не проживає в спірному будинку, не веде нарівні з позивачем як співвласником квартири спільне господарство.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У статті 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд має звернути особливу увагу процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Aosia v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulia v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява №33202/96, п. 110, ECHR 2000-1).

За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання особи відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідачки судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп.

Керуючись ст. 317, 319, 321 ЦК України, ст. 71, 72 Житлового Кодексу Української РСР, ст. 6-13, 76, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , знявши її з реєстраційного обліку.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , , яка фактично проживає за адресою : АДРЕСА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Л.М. Шум