Дата документу 11.01.2022 Справа № 334/9432/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/262/22 Головуючий у 1-й інстанції: Турбіна Т.Ф.
Є.У.№ 334/9432/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргоюОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням з підстав, передбачених ст.71 ЖК України. Зазначав, що є наймачем квартири АДРЕСА_1 , де зареєстровані його діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які тривалий час без поважних причин не проживають в спірній квартирі, не сплачують комунальні послуги, не отримують кореспонденцію за даною адресою, квартирою не цікавляться та фактично мешкають за іншими адресами зі своїми сім`ями.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_2 з 2016, а ОСОБА_3 з 2006 року без поважних причин не проживають в спірній квартирі, не несуть витрати з її утримання, а отже у відповідності до ст.71 ЖК України вони втратили право користування житлом.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що рішення суду першої інстанції побудовано на припущеннях, оскільки належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 не проживав без поважних причин у спірній квартирі понад 6 місяців матеріали справи не містять. Вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на його доводи про створення позивачем перепон у користуванні квартирою. ОСОБА_1 міняв замки, зловживав спиртними напоями, спричиняв сварки та бійки, що призводило до його тимчасового не проживання у спірній квартирі. Суд не врахував, що характер його роботи обумовлений тимчасовими відрядженнями до інших населених пунктів країни.

Відповідач ОСОБА_2 з рішенням суду першої інстанції погодився і в апеляційному порядку його не оскаржував.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом, суд першої інстанції виходив з того, що останній без поважних причин не проживає в квартирі понад шість місяців.

Проте в повній мірі погодитися з такими висновками суду не можна з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Статтею 71 ЖК України визначено умови, відповідно до яких особу може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Аналіз статті 71 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання.

Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17 (провадження №61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 12 травня 2021 року у справі № 301/288/20 (провадження № 61-2566св21).

Встановлено, що ОСОБА_1 з 1974 року є наймачем чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.7,8,11).

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серія АВ №1013826 від 08.10.2018 ОСОБА_1 є особою з інвалідністю першої групи по зору безстроково, потребує постійного стороннього догляду(а.с.9,10).

Крім позивача за вказаною адресою як члени сім`ї наймача зареєстровані відповідачі - його діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.23,24).

24.11.2014 ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 (а.с.64).

Як на підставу свого позову ОСОБА_1 посилався на те, що його діти не проживають у спірній квартирі понад 6 місяців без поважних причин, проте будучи особою з інвалідністю І групи та пенсіонером він змушений сплачувати комунальні послуги за всіх осіб, які зареєстровані в квартирі.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 зазначав, що позивач зловживає алкогольними напоями, в нетверезому стані вчиняє сварки та скандали, провокує бійки, створив несприятливі умови для його проживання в спірній квартирі, без його згоди вселив у квартиру свою дружину, проте інтересу до квартири він не втратив, спірне житло є їх єдиним місцем постійного проживання.

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 підтвердили, що між сторонами склалися неприязні стосунки, у 2015 році у позивача з`явилася нова дружина, після чого він перестав впускати синів додому, змінив замки на вхідних дверях.

З пояснень сторін, наданих документів і показань свідків, суд першої інстанції встановив, що між сторонами існують неприязні стосунки.

ОСОБА_3 набув право користування жилим приміщенням в установленому порядку, а тому слід виходити з того, що він на законних підставах користується жилим приміщенням і відповідно до ст. 47 Конституції України та с.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод має обґрунтовану презумпцію своїх прав.

А відтак позовні вимоги, направлені на позбавлення прав відповідача на користування житлом, могли бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.

Спірна чотирьохкімнатна квартира є єдиним зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_3 .

Доказів набуття ОСОБА_3 права користування або права власності іншим житлом матеріали справи не містять.

Створення позивачем іншої сім`ї, неприязні стосунки між сторонами, на думку апеляційного суду, є поважною причиною не проживання ОСОБА_3 в спірній квартирі понад шість місяців.

Самостійне утримання позивачем спірної квартири не є достатньою підставою для позбавлення ОСОБА_3 права користування житлом. Позивач не позбавлений можливості компенсувати свої витрати у передбаченому законом порядку.

За таких обставин в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону і зібраним у справі доказам, а тому на підставі ст.376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові.

Відповідач ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржував, судом апеляційної інстанції воно не переглядалося.

Керуючись ст.ст. 374, 376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2021 року у цій справі в частині визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося і судом не переглядалося.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 12 січня 2022 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська