Єдиний унікальний номер 237/77/21
Номер провадження 22-ц/804/91/22
Номер провадження 22-ц/804/91/22 Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 січня 2022 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Никифоряка Л.П., Новікової Г.В.

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу №237/77/21 за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ,

на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 23 липня 2021 року,

встановив:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У січні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Брага І.Д., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01 березня 2017 року між сторонами було укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого ОСОБА_1 передав відповідачці ОСОБА_3 грошову позику в розмірі 13 500 доларів США, що в перерахунку за офіційним курсом Національного банку України станом на 01 березня 2017 року було еквівалентно 364 365 гривень, для особистих потреб, які ОСОБА_3 зобов`язалась повернути до 08 березня 2018 року, про що ОСОБА_3 було 01 березня 2017 року складено власноруч відповідну розписку.

На час подання позову відповідач ОСОБА_4 свої зобов`язання за договором позики не виконала, грошові кошти не повернула не зважаючи на неодноразові звернення позивача до неї з відповідними вимогами.

Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_1 просив визнати запозичення 13500 доларів США, здійснене ОСОБА_3 згідно розписки від 01 березня 2017 року, борговим зобов`язанням перед позивачем, стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики від 01 березня 2017 року з урахуванням коефіцієнту інфляції та 3% річних в розмірі 479 460, 11 гривень, судовий збір в розмірі 1916 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 гривень.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 23 липня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за розпискою з урахуванням 3% річних в розмірі 14131,36 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , судовий збір в розмірі 1513,43 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 23 липня 2021 року в частині задоволених позовних вимог у вигляді стягнення з неї на користь ОСОБА_1 суми боргу за розпискою з урахуванням 3% річних в розмірі 14131,36 доларів США та судового збору в розмірі 1513,43 гривень та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відкрив провадження по справі, оскільки позивачем сплачено не в повному обсязі судовий збір, не погоджуючись з позовними вимогами вона подала клопотання що позовна заява подана без додержання вимог 175, 177 ЦПК України, проте суд проігнорував її клопотання.

Суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, стягнувши суму боргу та 3% річних в доларах США.

Зазначає, що розписка укладена у простій письмовій формі і нотаріально не посвідчена, тому не створює правових наслідків для сторін.

Посилається на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 23 вересня 2021 року по справі №237/584/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання має містити умови отримання позичальником в борг і зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Вважає, що зміст розписки є неоднозначним і має різні тлумачення про природу правовідносин між сторонами.

Стверджує, що вона не отримувала грошей від ОСОБА_1 01 березня 2017 року в розмірі 13500 доларів США і не надавала зобов`язань щодо їх повернення.

Зазначає, що позивачем невірно зроблено розрахунок заборгованості та невірно визначений курс долара, невірно зазначено період стягнення 3% річних.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ПОЯСНЕННЯ СТОРІН У СУДОВОМУ ЗАСІДАННІ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_4 не з`явилась, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи. Подала заяву з проханням розглянути справу без її участі та постановити рішення по суті заявлених вимог.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Брага І.Д. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено, що 01 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму 13500 доларів США, про що ОСОБА_3 було складено відповідну розписку.

Розпискою засвідчено факт отримання відповідачем ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 13500 доларів США, який є предметом договору. Розпискою також визначений строк, у який позичальник відповідач ОСОБА_3 зобов`язалась повернути борг.

Також судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_3 суму боргу за договором позики не повернуто позивачу.

Строк виконання зобов`язання настав 01 січня 2020 року, відповідно до розписки, а отже право нарахування 3 % річних у позивача виникло з 02 січня 2020 року, тобто з дня, наступного за днем виконання зобов`язання. Загальний строк прострочення виконання зобов`язання за період з 02 січня 2020 року до 23 липня 2021 року складає 569 днів. Розрахунок 3 % річних за вказаний період становить 631,36 доларів США.

Згідно розписки від 01 березня 2017 року зобов`язання за договором позики виражене в доларах США.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачем ОСОБА_3 лише в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суми боргу за розпискою, з урахуванням 3% річних на загальну суму 14131,36 доларів США та судового збору в розмірі 1513,43 гривень, тому апеляційним судом його законність та обґрунтованість перевіряється лише в оскаржуваній частині.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання за договором позики та не повернула отримані нею в якості позики грошові кошти, чим порушила умови договору, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в розмірі 13500 доларів США та 3 % річних за період з 02 січня 2020 року до 23 липня 2021 року в сумі 631,36 доларів США.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року в справі №6-2789цс 16.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до положень статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто, кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.

Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника; дату і місце складення розписки.

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідно до статті 545 ЦК, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В силу ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Тобто, підтвердженням факту укладення договору та існування зобов`язання між сторонами має бути оригінал розписки.

Як убачається із матеріалів справи, позивачем на підтвердження позовних вимог надано завірену копію боргової розписки, оригінал якої було долучено апеляційним судом до матеріалів справи.

З урахуванням вищевикладеного, висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 13500 доларів США є правильним.

Доводи скаржника про неотримання відповідачем жодних коштів спростовуються вищенаведеними встановленими обставинами та наявними в матеріалах справи письмовими доказами, що у встановленому процесуальним законом порядку відповідачем не спростовані.

Однак, колегія суддів не може погодитись із висновками суду першої інстанції щодо вирішення вимог про стягнення 3% річних.

Так, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Провівши відповідний розрахунок з урахуванням кількості днів прострочення боргового зобов`язання за період з 02 січня 2020 року по день ухвалення рішення 23 липня 2021 року, суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 631,36 доларів США, що згідно офіційного курсу долару США по відношенню до гривні станом на день постановлення даного рішення становить 17 166,68 гривень.

Проте, при вирішенні даних вимог, поза увагою суду першої інстанції залишились положення ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Під матеріальними межами судового розгляду слід розуміти обов`язок суду вирішити справу на підставі тільки тих вимог, які заявлені заінтересованими особами. Процесуальні межі полягають у тому, що суд розпочинає розгляд справи не інакше як за заявою (скаргою) заінтересованої особи.

Із матеріалів позовної заяви убачається, що ОСОБА_1 просив суд стягнути 3% річних, визначивши їх у гривневому еквіваленті, питання про стягнення 3% річних у доларах США позивач не ставив.

Оскільки судом першої інстанції у відповідності до вимог закону розрахунок проведено у валюті зобов`язання (доларах США), але, без урахування положень статті 13 ЦПК України стягнення 3 % річних проведено у доларах США, хоча позивач просив стягнути 3% річних у гривні, враховуючи, що вимоги процесуального закону зобов`язують суд вирішувати спір в межах заявлених позивачем вимог, у суду першої інстанції були відсутні підстави для розрахунку 3% річних у доларах США.

За таких підстав, колегія суддів доходить висновку про зміну оскаржуваного рішення в частині задоволених позовних вимог зі стягненням з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в сумі 13500 доларів США та 3% річних в сумі 17 166, 68 гривень.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року по справі № 373/651/20.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 367 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 та зміну рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 23 липня 2021 року в частині задоволених позовних вимог. В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Вирішуючи позов по суті, суд першої інстанції залишив поза увагою вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України та дійшов помилкового визначення розміру судового збору.

При поданні позовної заяви, сума судового збору яка підлягала сплаті становить 4794,60 гривень, проте позивачем було сплачено 1917,84 гривень.

Оскільки допущено неправильне застосування норм ЦПК України щодо розподілу судових витрат між сторонами, апеляційна скарга в цій частині підлягає частковому задоволенню, зі стягненням з позивача в дохід держави судового збору в розмірі 1011,18 гривень, та стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в сумі 2269,99 гривень.

Керуючись ст. 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 23 липня 2021 року в частині задоволених позовних вимог змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою в сумі 13500 доларів США та 3% річних в сумі 17 166, 68 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 1011,18 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2269,99 гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 19 січня 2022 року.

Головуючий О.І. Корчиста