Провадження № 6/521/94/22
УХВАЛА

14 січня 2022 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Мирончук Н.В.

за участю секретаря судового засідання Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 , про зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_1 із заявою про зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, яке було встановлено ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, від 22.10.2012 року.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 посилалась на наступні обставини.

На підставі наказу № 34/31-08-571, виданого 07.04.2008 року Господарським судом Одеської області з ОСОБА_1 стягнуто грошову суму у розмірі 30277,85 грн. на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, від 22.10.2012 року, було задоволено подання Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про накладення заборони на виїзд боржника ОСОБА_1 за межі території України, з огляду на ухилення останньої від вимог виконавчого документу та ОСОБА_1 тимчасово обмежено право виїзду за межі України.

Також, заявник вказала, що на теперішній час вона має намір виїхати на заробітки до іншої країни для покращення майнового становища та можливості розрахуватись з боргами, у зв`язку з чим просить суд зняти тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Суд, розглянувши надану заяву про забезпечення позову, дослідивши надані матеріали справи в обґрунтування зазначеної заяви, приходить до висновку про таке.

Статтею 441 ЦПК України передбачено можливість суду скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Судом встановлено, що в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебувало подання державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про накладення заборони на виїзд боржника ОСОБА_1 за межі території України, яке було подано в рамках виконавчого провадження № 28460279 з примусового виконання наказу № 34/31-08-571, виданого 07.04.2008 року Господарським судом Одеської області, яким з ОСОБА_1 стягнуто грошову суму у розмірі 30277,85 грн. на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, від 22.10.2012 року, подання державного виконавця задоволено (а. с. 7).

Задовольняючи подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі території України ОСОБА_1 , суд виходив із того, що нею не виконано наказ № 34/31-08-571, виданого 07.04.2008 року Господарським судом Одеської області, про примусове виконання рішення по справі № 34/31-08-571, від 24.03.2008 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 441 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України» встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Тобто, аналіз зазначених норм закону дає можливість дійти висновку про те, що тимчасове обмеження у праві виїзду передбачене саме за ухилення від виконання зобов`язань. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Так, наразі з матеріалів справи не вбачається жодного доказу того, що ОСОБА_1 перешкоджала чи перешкоджає державному виконавцю у виконанні всіх дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», спрямованих на погашення суми боргу.

Разом з тим, заявником ОСОБА_1 до суду надано: копію посвідчення багатодітної сім`ї, серії НОМЕР_1 , та копію посвідчення серії НОМЕР_2 про призначення державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства.

Згідно з узагальненнями, наданими Верховним Судом України від 01.02.2013 року, ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), вжите у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, та на думку Верховного Суду України, особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Таким чином, законодавством не передбачене обов`язкове обмеження в праві виїзду за межі України за наявності невиконаних зобов`язань, а встановлена лише така можливість при наявності відповідних підстав. Задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання. Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішеннями обов`язків. В протилежному випадку, і за хибною логікою виконавця, будь-яка наявність виконавчого провадження та відсутність термінового виконання зобов`язання у повному обсязі повинно автоматично призводити до обмеження боржника у праві виїзду за межі України, що є неприпустимим.

Водночас, дії державного виконавця щодо встановлення місця проживання боржника, розшуку майна боржника не можуть свідчити про ухилення боржника від виконання зобов`язань. Вказані дії проводяться державним виконавцем незалежно від ухилення чи не ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

Як вбачається з матеріалів справи, в них не міститься доказів вручення викликів державного виконавця, що свідчить про відсутність підстав вважати, що ОСОБА_1 саме ухиляється від виконання судового рішення, а не має можливості його виконати.

Крім того, суд враховує те, що у ОСОБА_1 є четверо неповнолітніх дітей, один з яких має інвалідність. Ця обставина може свідчити про складність виконання зобов`язань перед стягувачем Департаментом комунальної власності Одеської міської ради.

Таким чином, аналіз перелічених норм законів та встановлених обставин дає підстави стверджувати, що необхідною умовою для застосування тимчасового обмеження у виїзді за кордон є встановлення факту умисного ухилення боржника - фізичної особи від виконання зобов`язань за рішенням суду. Подання не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, на переконання суду, звернення державного виконавця до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України повинно бути як крайній захід, який застосовується до боржника, коли державним виконавцем вже виконані всі можливі дії щодо примусового виконання судового рішення, оскільки це веде до обмеження конституційного права громадянина на свободу пересування.

Аналогічної позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема у справі №6-55583ск13 (ухвала від 31.01.2014 року), у справі №6-51650ск13 (ухвала від 24.01.2014 року). Даної позиції до сьогодні дотримуються й інші суди при розгляді відповідних звернень (як приклад постанова апеляційного суду Одеської області від 11.07.2018 року по справі № 6-55/11).

Окрім того, відповідно до ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю вчасною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

11 травня 2021 року Європейським судом з прав людини було ухвалено рішення у справі «Стецов проти України», яке набуло статусу остаточного 11 серпня 2021 року.

У цій справі Європейський суд констатував порушення статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з втручанням у право заявника на виїзд з країни, яке не було виправданим та пропорційним з огляду на обставини справи.

У цьому рішенні Європейський суд зазначив, що «...у світлі принципу пропорційності намір боржника у разі несплати заборгованості, встановленої рішенням суду, (...) не може бути єдиною причиною, що виправдовує оскаржуване обмеження (...). Відповідний орган має пояснити, як заборона виїзду може бути використана для стягнення боргу, враховуючи індивідуальні обставини заявника та інші обставини справи. Однак у цій справі, на думку національних органів влади, які ініціювали цей захід та санкціонували його, ні суд, ні державний виконавець не були компетентними скасувати заборону або переглянути її доречність та нагальність. Відповідно до національного законодавства, яке діяло на той час, та рішення, прийнятого національними органами влади у справі заявника, якщо було застосовано заборону, її не можна скасувати до повної сплати заборгованості заінтересованою стороною. На думку Суду, таке регулювання суперечить статті 2 Протоколу № 4 Конвенції. Суд бере до уваги реформу цивільного судочинства, яка дозволяє будь- якому боржнику розпочати провадження щодо зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України (див. пункти 19 та 20 вище). Однак ця реформа відбулася після фактів, що стали підставою подання заявником заяви до Суду. Беручи до уваги ці міркування, суд вважає, що до заявника застосовувались заходи, які не були достатньо обґрунтованими і які не могли бути переглянуті, або повторно розглянуті до повної сплати заборгованості. Суд дійшов висновку, що національні органи влади не виконали зобов`язання, що випливає зі статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції, а саме не забезпечили обґрунтованість та пропорційність втручання у право заявника на виїзд зі своєї країни як з моменту виїзду, так і протягом всього періоду з огляду на конкретні обставини справи. Отже, у цій справі було порушено право заявника на свободу пересування, гарантоване пунктом 2 статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції.»

У справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином. У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу /рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordov. Italy), скарга № 32190/96, § 96, рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlikv. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (згадуване вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик проти Угорщини», § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії», скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвені ДеМейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), § 60)».

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що обмеження свободи пересування продовжується вже протягом більше ніж дев`яти років.

Відповідно до ч. ч. 5-7 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи управі виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження.

За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, постановляється ухвала.

Оскільки, обмеження свободи пересування ОСОБА_1 продовжується протягом тривалого часу, а саме: більш ніж дев`ять років, що вказує на порушення права особи на вільне пересування.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на вказане та на відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, суд вважає за можливе скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі території України.

Керуючись ст. ст. 263, 354, 441 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , про зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, задовольнити.

Встановлене ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, від 22.10.2012 року, за поданням головного державного виконавця Пономарьова В.В., погодженого начальником Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Дімогтова О.І., тимчасове обмеження у праві виїзду за межі держави України, ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка, згідно цієї ухвали суду, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , без вилучення паспортного документу, до виконання зобов`язань за наказом №34/31-08-5761, від 07.04.2008 року, виданим Господарським судом Одеської області, скасувати.

Встановлену ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, від 22.10.2012 року, заборону ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка, згідно цієї ухвали суду, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , наразі адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), виїзду за межі України, скасувати.

Копію ухвали направити до Державної прикордонної служби України (01034, м. Київ, вул. Володимирська, 26) для виконання.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена у порядку та строки, передбачені ст. ст. 353 355, 441 ЦПК України.

Суддя: Н.В. Мирончук