ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 січня 2022 року

м. Харків

справа № 646/3561/20

провадження № 22ц/818/1497/22

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б .,

імена (найменування) сторін:

позивач - Акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу Омельченка Євгена Володимировича - представника Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2021 року в складі судді Шелест І.М.,

у с т а н о в и в:

В червні 2020 року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - АТ «А-Банк») в особі свого представника Шкапенка Олександра Віталійовича звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 27 лютого 2017 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № SAMABWFC6, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 44,40% щомісячно на суму залишку заборгованості за

кредитом.

У порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, чим порушив умови кредитного договору. Станом на 02 червня 2020 року утворилась заборгованість, яка з урахуванням процентів за користування кредитом та пені становить 56 354,33 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

04 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому визнав вимоги на суму 37 130,66 грн (заборгованість за тілом кредиту в розмірі 25 000,00 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 12 130,66 грн).

Відзив мотивовано тим, що він не підписував Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк», тому з урахуванням правової позиції, що міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № № 342/180/17, відсутні підстави для висновку, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну кредитного договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитним коштами, а також відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Крім того, вважав, що заборгованість за процентами банк мав нараховувати за ставкою НБУ.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2021 року позов АТ «А-Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «А-Банк» заборгованість за кредитним договором від 27 лютого 2017 року № SAMABWFC6 в розмірі 17 298,98 грн та 645,25 грн судового збору.

Задовольняючи частково позов та стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту, суд першої інстанції послався на правову позицію, що міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, відповідно до якої Тарифи банку, Умови та правила надання банківських послуг, які не підписувались при заповненні заяви-анкети позичальником, не можуть вважатись складовою частиною кредитного договору, а встановлені цими документами відсоткова ставка, пеня та штрафи не можуть бути застосовані при визначенні кредитної заборгованості. Оскільки відповідач добровільно погасив заборгованість за кредитним договором від 27 лютого 2017 року № SAMABWFC6 в розмірі 10 460,00 грн, суд першої інстанції вважав за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «А-Банк» суму в розмірі 17 298,98 грн із розрахунку: 25 996,29 грн - 10 460,00 грн.

28 серпня 2021 року Омельченко Євген Володимирович - представник АТ «А-Банк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про стягнення заборгованості за кредитним договором від 27 лютого 2017 року № SAMABWFC6 та ухвалити в цій частині нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не мав правових підстав для відмови в задоволенні позову в указаній частині, оскільки банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, хоча і погашав частково заборгованість. Зазначив, що суд першої інстанції, пославшись на правову позицію, що міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, неправомірно стягнув лише частину заборгованості за тілом кредиту.

ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції не оскаржив, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 27 лютого 2017 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № SAMABWFC6, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 44,40% щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, розміщеними в рекламному буклеті, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у Анкеті-заяві.

У порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, чим порушив умови кредитного договору. Станом на 02 червня 2020 року утворилась заборгованість, яка з урахуванням процентів за користування кредитом та пені становить 56 354,33 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

До позовної заяви позивачем разом з іншими документами надано копію Умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк», які розміщені на офіційному сайті позивача (https://a-bank.com.ua/terms), як невід`ємної частини спірного договору.

Факт отримання та користування ОСОБА_1 платіжною карткою підтверджується випискою по рахунку, в якій відображено як зняття кредитних коштів, так і погашення.

Предметом позову у справі, яка переглядається, є стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 27 лютого 2017 року № SAMABWFC6 у розмірі 56 354,33 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 25 996,04 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 28 908,29 грн, пені в розмірі 1 450,00 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Із розрахунку заборгованості, в якому міститься повна інформація про рух коштів на рахунку, відображення всіх операцій за кредитним договором за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей, вбачається, що відповідачем було за період з лютого 2017 року по червень 2020 року внесено на погашення заборгованості суму в розмірі 10 460,00 грн, грн.

Частину із сплачених коштів позивачем безпідставно було спрямовано на погашення відсотків, між тим, Анкета-заява від 27 лютого 2017 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків.

Оскільки Анкета-заява від 27 лютого 2017 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, правові підстави для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками відсутні, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту.

Судова практика у цій категорії справ є незмінною, що не може свідчити про порушення прав банку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).

Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2020 року у справі № 643/5521/19 (провадження № 61-20093св19).

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Відповідно до вимог частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільностіїх визнання.

Встановивши, що ОСОБА_1 визнав позов в частині стягнення з нього на користь АТ «А-Банк» заборгованості за кредитним договором від 27 лютого 2017 року № SAMABWFC6 у розмірі 37 130,66 грн, яка складається з заборгованості: за тілом кредиту в розмірі 25 000,00 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 12 130,66 грн, суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги цю обставину, оскільки матеріалами справи доведено, що Анкета-заява від 27 лютого 2017 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п.1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Омельченка Євгена Володимировича - представника Акціонерного товариства «Акцент-Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 10 січня 2022 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді О.М.Хорошевський

В.Б,Яцина