Справа № 428/7555/21
Провадження № 22-ц/810/1004/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 січня 2022 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Кострицького В.В., Луганської В.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Держава Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Державна казначейська служба України,

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України) справу

за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Шубочкіної Т.В. в м. Сєвєродонецьку Луганської області,

за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними рішеннями органу державної влади,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними рішеннями органу державної влади, в обґрунтування якого зазначив, що є пенсіонером та отримує пенсію за віком. Розпорядженням від 03 листопада 2014 року за № 53905, позивачу була призначена пенсія за віком з 01 серпня 2014 року у розмірі 3388,80 грн. Пенсійним фондом виплату пенсію позивачу призупинено з 01 квітня 2017 року та останнім місяцем нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 є березень 2017 року, розмір виплати становив 3841 грн. Згідно витягу з протоколу № 77-1 соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 09 січня 2018 року, було вирішено відмовити ОСОБА_1 у призначені пенсії у зв`язку з відсутністю за фактичним місцем проживання. 02 листопада 2017 року позивач звертався до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії. З огляду на незаконність бездіяльності УПФУ в м. Лисичанську щодо ненарахування та невиплати пенсії ОСОБА_1 у період з 01 квітня 2017 року, позивач вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2018 року по справі № 812/1733/18, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області щодо не нарахування та невиплати пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2017 року та зобов`язано відновити нарахування та виплату призначеної йому пенсії з 01 квітня 2017 року.

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 05 березня 2019 року ВП № 58529264 відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа Луганського окружного адміністративного суду, виданого 04 березня 2019 року по справі № 812/1733/18 про зобов`язання управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 призначеної йому пенсії з 01 квітня 2017 року.

Однак, на теперішній час право позивача щодо отримання пенсії за період з 01 квітня 2017 року не відновлено та органом ПФУ не виконано рішення суду і не здійснено виплату зазначеної пенсії.

Нарахована заборгованість пенсії ОСОБА_1 за період з 01 квітня 2017 року до 28 лютого 2019 року складає 162138,92 грн.

Незаконність бездіяльності УПФУ в м. Лисичанську встановлено рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2018 року по справі № 812/1733/18, яке набрало законної сили, у зв`язку з чим позивачу завдано значної моральної шкоди, оскільки останній був позбавлений доходу для існування, що призвело до постійного пошуку коштів для задоволення своїх життєвих потреб, оплати комунальних послуг, придбання їжі, одягу та інше. Неможливість придбати необхідні речі для достатнього існування призводило до постійного головного болю, приниження його гідності.

Позивач просив стягнути з Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській областіна користь ОСОБА_1 шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів державного бюджету моральну шкоду, завдану незаконною бездіяльністю органу державної влади в розмірі 162138,92 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними рішеннями органу державної влади задоволено частково.Стягнуто з держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану протиправною бездіяльністю органу державної влади, в розмірі 30000 грн шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з відповідного казначейського рахунку Державного бюджету України.У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що протиправність дій Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області, стосовно невиплати пенсії позивачу встановлена рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року по справі №360/3104/19, яке набрало законної сили 17 вересня 2019 року.

Суд першої інстанції вважав доведеним завдання позивачу вказаними протиправними діями та бездіяльністю відповідача моральних страждань, а також причинний зв`язок між вказаною шкодою та протиправними діями відповідача. Невиплата позивачу за певний період протягом майже семи років пенсії, яка є єдиним джерелом доходу особи похилого віку, є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що позивачу завдано втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю, що потребувало додаткових зусиль для організації свого життя позивачем, який змушений був звертатися по правову допомогу та відстоювати свої порушені права в суді.

Суд першої інстанції посилався на те, що саме по собі ухвалення судом рішення на користь позивача не може компенсувати йому немайнових втрат, оскільки позивач був змушений звертатися до суду, очікувати позитивні рішення на свою користь, а станом на теперішній час позивач вже протягом майже трьох років очікує фактичного виконання рішення.

Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалість часу її заподіяння, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним розміром моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу є 30000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області просить рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_1 визначаючи розмір завданої моральної шкоди виходив з розміру недоотриманих ним пенсійних виплат та визначив суму моральної шкоди у розмірі 162138,95 грн.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги, зменшив розмір моральної шкоди до 30000 грн, вважаючи, що зазначений розмір відповідає характеру правопорушення, яке вчинене органом державної влади, його тривалості та вимог розумності та справедливості.

Проте, такий розрахунок не може вважатись належним, оскільки розмір моральної шкоди повинен бути визначений з урахуванням обсягу та характеру страждань, яких зазнав позивач, немайнових втрат та інших обставин. Разом з тим, жодних доказів на підтвердження існування наведених обставин та втрат немайнового характеру останнім не надано.

ОСОБА_1 не надав суду першої інстанції жодного доказу спричинення йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між встановленим порушенням та заявленою моральною шкодою.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року ОСОБА_1 , Державній казначейській службі України роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , зазначив, щорішенням Луганського окружного адміністративного суду від від 07 грудня 2018 року по справі № 812/1733/18, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області щодо не нарахування та не виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2017 року та зобов`язано відновити нарахування та виплату призначеної пенсії з 01 квітня 2017 року.

Моральні страждання позивача нерозривно пов`язані саме з незаконною бездіяльністю відповідача по невиплаті пенсії за віком з 01 квітня 2017 року.

Крім того, позивач не погоджується з висновком відповідача стосовного того, що невиконання судового рішення в частині виплат грошових коштів у зв`язку з тим, що відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто збільшення видатків з державного бюджету України, здійснювати виплату коштів, не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин та накладення штрафу в такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання коштів.

Суд першої інстанції вважав доведеним завдання позивачу вказаною протиправною бездіяльністю моральних страждань, вину відповідача, а також причинний зв`язок між спричиненою моральною шкодою та протиправною бездіяльністю відповідача.

Невиплата пенсії позивачу за умови, що вона є єдиним джерелом доходу позивача, який є особою похилого віку, є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що позивачу завдано втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, що потребувало додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з чим позивач вважає обґрунтованим розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 30 000 грн, яка визначена рішенням суду.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , просив апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області залишити без задоволення, а рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 жовтня 2021 року залишити без змін.

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу Державна казначейська служба Україниотримала 29 листопада 2021 року через підсистему (модуль) ЄСІТС «Електронний суд», про що свідчить підтвердження про отримання документів в електронному суді (ЕС). Проте відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області отримало 29 листопада 2021 року через підсистему (модуль) ЄСІТС «Електронний суд», про що свідчить підтвердження про отримання документів в електронному суді (ЕС).

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної платив сумі 162138,92 грн, тобто ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2270 * 100 = 227000 грн), тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст.8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції вважав доведеним завдання позивачу вказаними протиправними діями та бездіяльністю відповідача моральних страждань, а також причинний зв`язок між вказаною шкодою та протиправними діями відповідача. Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалість часу її заподіяння, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним розміром моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на користь позивача є 30000 грн. Вказаний розмір моральної шкоди відповідає характеру правопорушення, яке вчинене органом державної влади, його тривалості та вимогам розумності і справедливості.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи, з огляду на таке.

Згідно листа Управління Пенсійного Фонду України в місті Лисичанську Луганської області № 3945/02-33 від 06 червня 2018 року ОСОБА_1 перебуває на обліку, як внутрішньо переміщена особа з 01 серпня 2014 року в УПФУ м. Лисичанська. ОСОБА_1 з 01 квітня 2017 року було призупинено виплату пенсії згідно списків тривало відсутніх за місцем проживання одержувачів пенсій з числа внутрішньо переміщених осіб.

ОСОБА_1 взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 17 квітня 2015 року № 924012062.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду у справі від 07 грудня 2018 року у справі № 812/1733/18 визнано протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області щодо не нарахування та не виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2017 року та зобов`язано УПФУ в м. Лисичанську Луганської області відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 призначеної пенсії з 01 квітня 2017 року.

Ухвалюючи постанову, суд адміністративної юрисдикції виходив із того, що порушення прав ОСОБА_1 відбулося внаслідок протиправної бездіяльності Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області щодо ненарахування та не виплати пенсії за період з 01 квітня 2017 року, без прийняття обгрунтованого рішення про припинення виплати пенсії. Припинення виплати пенсії позивачу з 01 квітня 2017 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручення не було законним.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, обставини щодо протиправної бездіяльності управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області щодо не нарахування та не виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2017 року, встановлені рішенням Луганського окружного адміністративного суду у справі від 07 грудня 2018 року, і не підлягають доказуванню відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Постановою про відкриття виконавчого провадження № 58529264 від 05 березня 2019 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Галушко М.В., відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 812/1733/18, виданого 04 березня 2019 року Луганським окружним адміністративним судом, про зобов`язання управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 призначеної пенсії з 01 квітня 2017 року.

З копії листа Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області № 2940/07-33 від 20 березня 2019 року вбачається, що Управлінням Пенсійного Фонду України м. Лисичанська місячний розмір пенсії у сумі 8632,37 грн було виплачено на відомість січня 2019 року. Пенсія була поновлена в сумі 10099,88 грн у березні 2019 року. Доплата в сумі 162138,92 грн (за період з 01.04.2017 року по 28.02.2019 року) нарахована на додаткову відомість за березень 2019 року.

Відповідно до положень статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, серед іншого, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, а згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Таким чином, правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень є вчинення ними протиправних дій або бездіяльності, що завдало шкоди та безпосередній причинний зв`язок між дією або бездіяльністю і шкодою.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

В постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Основною умовою відшкодування, зокрема моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 804/2252/14, від 31 січня 2018 року у справі № 813/5138/13-а, від 12 лютого 2018 року у справі № 800/500/16 та від 01 березня 2018 року у справі № 9901/377/18.

Звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди позивач на обґрунтування позовних вимог зазначив, що моральні страждання знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку, пов`язаного з втратою єдиного доходу для існування та підтверджуються протиправністю бездіяльності органу державної влади (УПФУ в м. Лисичанську) щодо невиплати пенсії за віком у період з 01 квітня 2017 року до 28 лютого 2019 року та виною органу ПФУ у неотриманні позивачем пенсії за вказаний період, що встановлено рішенням суду, та, як наслідок, заподіяної позивачу шкоди, що полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого та членів його сім`ї, у зв`язку з позбавленням гарантованого Конституцією України його майна у вигляді пенсії та у приниженні честі та гідності - позивача, який вимушений був поневірятися та виглядати в очах оточення як соціально незахищена людина, оскільки майже два роки займав кошти для прожиття в інших осіб. Негативні емоції, переживання, розчарування та приниження супроводжували позивача протягом цього часу, він вимушений був позичати кошти, маючи надію, що його права все ж таки колись відновляться.

Також, позивач зазначав, що період невиплати пенсії підтверджується рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2018 року по справі № 812/1733/18 та відповіддю органу державної виконавчої служби. У зв`язку з протиправною бездіяльністю органу державної влади, позивач вимушений був звертатись за правовою допомогою, проходити процедуру судового оскарження щодо не виплати пенсії, що також потребувало додаткових моральних зусиль, оскільки маючи гарантоване Конституцією України право на отримання пенсійних виплат, позивач залишався без єдиного джерела доходів для себе і своєї сім`ї.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) вказано, що «відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. Велика Палата Верховного Суду вважала обґрунтованими та справедливими висновки судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачем протиправно не сплачувалась пенсія, на яку позивач має право на підставі судового рішення».

Як зазначалося вище, протиправна бездіяльність управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області щодо не нарахування та не виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2017 року, встановлена рішенням Луганського окружного адміністративного суду у справі від 07 грудня 2018 року, яке набрало законної сили.

Враховуючи викладені обставини колегія суддів вважає доведеним завдання позивачу протиправною бездіяльністю відповідача моральних страждань, вину вказаного органу, а також причинний зв`язок між вказаною шкодою та протиправними діями відповідача.

Невиплата пенсії позивачу за умови, що вона є єдиним джерелом доходу позивача є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що позивачу завдано втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю та потребувало додаткових зусиль для організації свого життя позивачем, який змушений був звертатись за правовою допомогою, проходити процедуру судового оскарження та був позбавлений гарантованих Конституцією України виплат у вигляді пенсії.

Після ухвалення Луганським окружним адміністративного суду рішення від 07 грудня 2018 року та визнання протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області щодо не нарахування та не виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2017 року та зобов`язання УПФУ в м. Лисичанську Луганської області відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 призначеної пенсії з 01 квітня 2017 року, відповідачем не виконано рішення суду щодо виплати суми 162138,92 грн (пенсія за період з 01 квітня 2017 року по 28 лютого 2019 рік).

Само по собі відновлення становища позивача, яке існувало до порушень прав позивача, шляхом ухвалення судом рішення на користь позивача, не може компенсувати ОСОБА_1 його немайнових втрат, оскільки позивач був змушений звертатися за наданням правової допомоги потім до суду, протягом всього часу розгляду справи змушений був витрачати свої сили, докладати зусиль для організації свого життя за умови відсутності коштів до існування, на що позивач міг правомірно очікувати, та відчувати безпорадність і пригніченість від таких дій саме від державного органу, який має належно виконувати покладені на нього обов`язки.

Колегія приймає до уваги, що ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява № 21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 7 травня 2002 року в справі «Бурдов проти Росії», пункт 100). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презумується.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, пункт 66).

Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалості часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану речей, тривалості часу усунення інших негативних наслідків та моральних страждань, колегія суддів вважає доведеним завдану позивачу УПФУ моральної шкоди з урахуванням засад розумності та справедливості.

Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалості часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану речей, тривалості часу усунення інших негативних наслідків та моральних страждань, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням фактичних обставин справи, принципів розумності, співмірності та справедливості зробив обґрунтований висновок про стягнення компенсації моральної шкоди у розмірі 30000 грн.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Вищенаведеною статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана незаконними рішеннями органу державної влади, відшкодовується державою.

Тобто відшкодування, у разі визнання судом незаконними дій чи рішень будь-якого органу державної влади, повинно здійснюватися за рахунок держави, а саме за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з пунктом 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280 пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до частини другої статті 72 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України. Статтею 73 цього Закону визначений вичерпний перелік цілей, на які використовуються кошти Пенсійного фонду України, і встановлено заборону використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом. Відшкодування моральної шкоди цим Законом не передбачено.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що не має законодавчих та інших правових підстав щодо виплати з коштів Пенсійного фонду України будь-яких відшкодувань моральної шкоди, так як бюджетом Пенсійного фонду України, який кожного року затверджується Кабінетом Міністрів України, не передбачено витрат на зазначені цілі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 зазначено, що держава може вступати як у цивільні (господарські), так і у адміністративні правовідносини. У випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність на рівні з іншими учасниками цивільних правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом. У випадку, коли держава вступає в адміністративні правовідносини, вона діє через свої органи як суб`єкт владних повноважень. Отже, поведінка органів, через які діє держава у цивільних або адміністративних відносинах, розглядається як поведінка держави у цивільних або адміністративних відносинах. При цьому відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, як у цивільних, так і в адміністративних відносинах органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Частиною другою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Отже, шкода, завдана органами Пенсійного фонду України, компенсується за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 16 січня 2019 року у цивільній № 452/3296/16-ц не заслуговує на увагу, оскільки в цій постанові викладені інші обставини ніж в даній справі. Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 вересня 2018 року у справі № 540/5267/18-а колегія суддів також не бере до уваги в силу положення ч. 4 ст. 263 ЦПК, яке передбачає, що при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що резолютивна частина рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 жовтня 2021 року підлягає зміні в частині відомостей про суб`єкта з якого підлягає стягненню моральна шкода, а в іншій частині таке рішення підлягає залишенню без змін.

Щодо судових витрат

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки рішення суду підлягає зміні лише шляхом викладення абзаца другого резолютивної частини рішення в новій редакції, тому підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 384 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 жовтня 2021 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення у такій редакції:

«Стягнути з держави через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , у відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями Управління Пенсійного Фонду України у м. Лисичанську Луганської області, 30000 грн».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 січня 2022 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді В.В. Кострицький

В.М. Луганська