ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/1073/21 Номер провадження 22-ц/814/215/22Головуючий у 1-й інстанції Зуб Т. О. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

представник відповідача - адвокат Ольховський В.М.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрзалізниця»

на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2021 року, ухвалене суддею Зуб Т.О., повний текст рішення складено - 11 жовтня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування заподіяної смертю моральної шкоди та витрат на поховання, -

В С Т А Н О В И В:

29 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю, та витрат на поховання, у якому просила стягнути з АТ «Українська залізниця» на її користь моральну шкоду, завдану смертю чоловіка ОСОБА_2 , у розмірі 500 000 гривень та витрат на поховання у розмірі 13 550 гривень.

Позовна заява мотивована тим, що 01.10.2020 року поїзд №4838 на 151 км ПК 9 ДН-4 Полтава, станція Сенча (Південна залізниця), скоїв наїзд на гр. ОСОБА_2 , який від отриманих травм помер. За фактом настання цієї події 01.10.2020 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого від 31.10.2020 року кримінальне провадження закрито. У лікарському свідоцтві про смерть №136 від 02.10.2020 року зазначено, що ОСОБА_2 був травмований при зіткненні з потягом чи іншим залізничним транспортом. Отже, вважає, що між наїздом на ОСОБА_2 та смертю останнього наявний причинно-наслідковий зв`язок. Власником потяга № 4838 є АТ «Укрзалізниця», що підтверджується листом-відповіддю № НЮ-04-11/194 від 12.04.2021 року. Машиніст потяга, який скоїв наїзд, перебуває у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця». Передчасна смерть чоловіка спричинила страждання ОСОБА_1 , до загибелі чоловіка вони проживали однією сім`єю, виховували доньку, утримували домашнє господарство, чоловік забезпечував матеріально сім`ю. На сьогоднішній день позивач офіційно не працевлаштована, знайти роботу для неї проблемно. До моменту смерті загиблий брав на себе основну частину фінансових потреб сім`ї. Крім того, ОСОБА_1 зазначила, що втратила особистісне - чоловіка, якого кохала, після його смерті відчуває гостре відчуття несправедливості, оскільки трагічна подія повністю змінила її життя та забрала близьку людину. Щодо часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, то попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою. Будь-які зусилля з боку позивача не призведуть до позитивної зміни в її житті, оскільки вона втратила коханого чоловіка і батька своєї дитини назавжди. Страждання, пов`язані зі смертю, відрізняються тим, що є не одноденними, а триваючими, тому втрата чоловіка є непоправною подією і завжди буде викликати негативні емоції та додаткові зусилля для організації свого життя.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю, та витрат на поховання - задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану смертю чоловіка, у розмірі 50 000 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на поховання, у розмірі 13 550 грн.

В іншій частині заявлених вимог - відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 513, 55 грн. в дохід держави.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що загибель чоловіка позивача сталася внаслідок наїзду потягу, який є джерелом підвищеної небезпеки та належить відповідачу, докази того, що ОСОБА_2 загинув внаслідок свого умислу або непереборної сили - відсутні, його загибель трапилася внаслідок порушення останнім Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, а тому, з урахуванням принципу розумності та справедливості, у відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню не 500 000 грн., а 50 000 грн. Дослідивши подані на підтвердження розміру витрат на поховання, враховуючи, що положеннями ст. 1201 ЦК України передбачено компенсацію необхідних витрат на поховання, суд дійшов до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 13 550,00 гривень в якості компенсації витрат на поховання.

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано, що відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належить непереборна сила та умисел потерпілого (ч.5 ст. 1187 ЦК України). Звертає увагу, що кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000403 від 01.10.2020 року за фактом наїзду, закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 276 КК України, тобто, в ході досудового розслідування порушення працівниками залізничного транспорту правил безпеки руху або експлуатації транспорту, а також недоброякісного ремонту транспортних засобів, колій, засобів сигналізації та зв`язку, якщо вони спричинили загибель людей, не встановлено. Вважає, що дії ОСОБА_2 , а саме рух біля залізничної колії, не реагування на сигнали локомотивної бригади є обставинами, що обтяжують вину загиблого та свідчать про наявність умислу в його діях, який розпочався з моменту наближення до залізничних колій останнім. Отже, усвідомлення і передбачення небезпечних наслідків для свого життя внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки є інтелектуальною складовою умислу ОСОБА_2 , що виключає відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки. Зазначає, що потерпілий сам порушив п.п. 2.2, 2.3, 2.5 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України 19.02.98р. №54. Дотримання зазначених Правил не вимагає від пішоходів особливих зусиль, певних навичок чи здібностей. Зазначає, що очевидним є те, що потерпілий свідомо порушив ці правила. Інших осіб поруч не було, а тому вважає, що можна зробити висновок, що він свідомо потрапив на залізничну колію, а отже він усвідомлював, що перебування на залізничній колії при наближенні потягу матиме наслідком наїзд на нього. При цьому, звертає увагу, що використання джерела підвищеної небезпеки - поїзду, має свої особливості: поїзд рухається по рейкам і не має можливості об`їхати або оминути перешкоду, поїзд складається з локомотиву та вагону/вагонів та завжди має вагу, яка унеможливлює миттєву зупинку. Отже, відповідач вважає, що шкода була завдана, зокрема, і внаслідок непереборної сили (невідворотна за даних умов подія). Зазначає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не враховані відповідні правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові, зокрема у справі №674/1666/14-ц та постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 р. №4. Таким чином вважає, судом першої інстанції, всупереч ст. 23 ЦК України не було враховано вимоги розумності та справедливості, а тому розмір 50 000 грн. відшкодування моральної шкоди явно не відповідає характеру правопорушення, глибині душевних страждань позивача, ступеню вини відповідача та відсутністю будь - яких доказів існування моральної шкоди. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Таким чином, судом першої інстанції всупереч чинному законодавству України не враховано недоведеність факту моральних страждань позивача, а лише зазначено, що позивачу завдано моральну шкоду, яка пов`язана з моральними стражданнями, порушенням укладу життя та соціальних зв`язків.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що ОСОБА_1 є дружиною загиблого ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 19.09.2019 року Лохвицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (а.с. 18).

Від даного шлюбу є донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 34).

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого виконавчим комітетом Вирішальної сільської ради Лохвицького району (а.с. 16).

Згідно лікарського свідоцтва про смерть №136 від 02.10.2020 року хвороба, що призвела до смерті: грубе руйнування анатомічної цілісності головного мозку, розтрощення черепу, пішохід травмований при зіткненні з поїздом чи іншим залізничним транспортним засобом (а.с. 17).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що з постанови про закриття кримінального провадження слідчим відділення Лохвицького ВП ГУНП в Полтавській області від 31 жовтня 2020 року вбачається, що досудовим розслідуванням встановлено, що 01.10.2020 року близько 15:00 годині локомотив з вагоном цистерною під керуванням машиніста ОСОБА_4 , рухаючись по залізничній колії перегону Сенча- Бодаква 151 км., в напрямку с. Вирішальне Лохвицького району на відстані близько 1 км від станції Сенча в с. Вирішальне здійснив наїзд на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який йшов під залізничними коліями в попутному напрямку з локомотивом. Внаслідок зіткнення ОСОБА_2 отримав травми, від яких помер на місці. Згідно акту службового розслідування аварії від 08.10.2020 р., затвердженого начальником станції Сенча виробничого підрозділу «Полтавська дирекції залізничних перевезень» регіональної філії «Південна залізниця» Васюком С.А., встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 о 15 год 55 хв. вантажним поїздом № 4838 з локомотивом ЧМЕ 3 №2401 приписки ТЧ-7 Ромни під управлінням локомотивної бригади у складі машиніста ОСОБА_4 та помічника машиніста ОСОБА_5 смертельно травмовано сторонню особу ОСОБА_2 . Система подачі звукових сигналів та світової сигналізації справні, гальмівна система справна, згідно з актом технічного комісійного огляду локомотива ЧМЕ № 2401 від 02.10.2020 року висновком комісії було встановлено, що вини працівників ВП «Локомотивне депо Ромни» (ТЧ7) регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» та працівників станції Сенча ВП «Полтавської дирекції залізничних перевезень» філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» не вбачається. Стан та утримання залізничної колії та рухомого складу відповідає встановленим вимогам. Потерпілий ОСОБА_2 порушив вимоги п.2.2, п.2.3, п.2.5 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 р. №54, зареєстрованих Міністерством юстиції України 24.03.1998 №193/2633, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000403 від 01.10.2020 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с. 7 - 12).

При цьому, суд першої інстанції вказав, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України судом першої інстанції встановлено, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

При цьому враховано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України).

Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що АТ «Українська залізниця», з яким машиніст перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

При цьому, судом враховано, що головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Таким чином, доводи представника відповідача з приводу того що ОСОБА_2 , свідомо, нехтуючи Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті мав умисел, визнані судом першої інстанції непереконливими, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами.

З врахуванням встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що у спірному випадку ДТП мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого, а не внаслідок умислу потерпілого.

Визначаючи суму грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд першої інстанції врахував, що факт смертельного травмування ОСОБА_2 стався внаслідок його необережності, а саме порушення ним пунктів 2.2, 2.3, 2.5 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.

Факт порушення вказаних Правил доведено постановою СВ Лохвицького ВП ГУ НП в Полтавській області від 31 жовтня 2020 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000403 від 01.10.2020 року, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях машиніста ОСОБА_4 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України.

Отже, враховуючи наведені обставини та норми матеріального права, приймаючи до уваги те, що смерть ОСОБА_2 сталася внаслідок його грубої необережності, а саме порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, суд першої інстанції встановив, що позивачу завдана моральна шкода, яка пов`язана з хвилюваннями та моральними стражданнями через передчасну смерть чоловіка, порушенням укладу її життя та соціальних зв`язків.

Водночас, враховуючи той факт, що причиною нещасного випадку, який стався з ОСОБА_2 , є невиконання останнім вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, розмір моральної шкоди суд першої інстанції визначив у сумі 50 000,00 гривень, як такий, що відповідає принципам розумності і справедливості.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що сам факт загибелі чоловіка позивача під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань останньої, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що у зв`язку з похованням чоловіка, позивач ОСОБА_1 понесла витрати на поховання на загальну суму 13 550,00 грн., що підтверджується копією товарного чеку № 78 (а.с. 35).

Дослідивши подані докази на підтвердження розміру витрат на поховання, враховуючи, що положеннями ст. 1201 ЦК України передбачено компенсацію необхідних витрат на поховання, суд першої інстанції дійшов до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 13 550,00 гривень в якості компенсації витрат на поховання.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Предметом даного спору є стягнення моральної шкоди, заподіяної смертю, та витрат на поховання.

Відповідно до частини першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухово- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непероборної сили або умислу потерпілого.

Вимоги частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У п.7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вказано, що у разі, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до вимог частин 2 та 5 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Верховний Суд у своїй постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що відсутність вини машиніста локомотиву та закриття кримінального провадження за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати позивачу моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від вини потерпілого.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що матеріали справи не містять належних та беззаперечних доказів того, що потерпілий ОСОБА_2 мав умисел щодо спричинення собі шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не тільки знехтував Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України, перебуваючи в зоні підвищеної небезпеки, але й свідомо пішов на їх порушення, ігноруючи наближення потягу, попереджувальні звукові сигнали машиніста потяга, не заслуговують на увагу, оскільки фактично є припущеннями щодо можливості або неможливості ОСОБА_2 вчинити певні дії та в силу закону не є беззаперечним доказом наявності у останнього умислу на спричинення собі шкоди.

Колегія суддів вважає, що встановивши, що позивач ОСОБА_1 була дружиною загиблого ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заподіяна позивачу моральна шкода внаслідок загибелі чоловіка, підлягає відшкодуванню відповідачем, як власником джерела підвищеної небезпеки, оскільки останній не довів, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги ту обставину, що машиніст поїзда не мав технічної можливості запобігти наїзду на потерпілого ОСОБА_2 , який порушив п.п.2.2, 2.3, 2.5 Правил безпеки громадян, не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки зазначені обставини були враховані судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди.

Так, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки ДТП сталася внаслідок грубої необережності ОСОБА_2 , а відповідачем Правил дорожнього руху порушено не було, розмір відшкодування завданої позивачеві моральної шкоди смертю ОСОБА_2 підлягає зменшенню, правильно вказавши, що відповідач, будучи власником джерела підвищеної небезпеки, зобов`язаний відшкодувати позивачу моральну шкоду, завдану смертю її чоловіка, незалежно від своєї вини.

При визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції виходив із засад розумності та справедливості, з урахуванням глибини фізичних та душевних страждань позивача.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрзалізниця» - залишити без задоволення.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 січня 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов