Дата документу 11.01.2022 Справа № 331/639/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/639/21 Головуючий у 1 інстанції: Солодовніков Р.С.
провадження № 22-ц/807/122/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кримської О.М.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі представника адвоката Єренка Дмитра Віталійовича на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 березня 2021 року у справі за позовною заявою Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачам у період з 01.06.2015р. по 31.12.2020р. надавались комунальні послуги до квартири АДРЕСА_1 , однак боржники, які є співвласниками цієї квартири, не виконували належним чином свої зобов`язання по оплаті наданих послуг. У зв`язку з чим Концерн «МТМ» просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.06.2015 по 31.12.2020 в сумі 59 297,21 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 березня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги за період з 01.06.2015 року по 31.12.2020 року в розмірі 59297 гривень 21 копійка.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір в сумі по 756 гривень 67 копійок з кожного.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2021р. залишено без задоволення заяву ОСОБА_3 про перегляд вказаного заочного рішення ( а.с. 98).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2021р. залишено без

задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 у особі представника адвоката Єренка Д.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Узагальненими доводами скарги є те, що вона не проживала в цій квартирі у періоді, за який позивач обрахував заборгованість, послугами позивача не користувалась, а отже у неї не виникло обов`язку зі сплати цих послуг. Вважає також, що житлово-комунальні послуги розділяються за видами, та співвласник лише має сплачувати послуги з утримання майна, але не послуги з постачання теплової енергії та гарячої води, якими не користувався.

У відзиві на скаргу Концерн «МТМ» зазначає, що суд правильно встановив ті обставини, що ОСОБА_1 має нести витрати за комунальні послуги в солідарному порядку разом з іншими співвласниками, оскільки від них в установленому законом порядку не відмовлялась, а фактичне їх надання до квартири відповідачів є доведеним, бо вона не була відключена від загальнобудинкових мереж.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ч. 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що позивач Концерн «Міські теплові мережі» зареєстрований у Єдиному державному реєстрі підприємств, установ, організацій і є виробником теплової енергії, яка, в тому числі, надається населенню для побутових потреб.

Відповідачі є співвласниками по 1/3 частці квартири АДРЕСА_1 відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і є споживачами послуг, які надаються позивачем.

Між сторонами виникли фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідачів від обов`язку оплати за надані такі послуги (вказане відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/8916/17 від 7 липня 2020 р.).

Факт надання відповідачам послуг підтверджується відкритим особовим рахунком № НОМЕР_1 , відповідно до якого Концерном «МТМ» надавалися послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Розрахунком суми заборгованості за послуги з теплопостачання встановлено, що відповідачі за період з 01.06.2015р. по 31.12.2020р. мають заборгованість в сумі 59 297,21 гривень.

Стягуючи в солідарному порядку вказану заборгованість, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли фактичні договірні відносини, послуги фактично надавались, оскільки квартира підключена до мереж централізованого опалення та постачання гарячої води, безперервну роботу яких і обслуговування забезпечував позивач.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не заперечує того, що відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 та не оспорює, що в силу статті 322 ЦК України має обов`язок з утримання майна, що їй належить.

Проте вважає, що витрати з управління, утримання та збереження спільного майна, передбачені статтею 360 ЦК України, не є тотожними витратам за комунальні послуги, зокрема, з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Вважає, що перші покладаються на співвласника незалежно від користуванням майном, що перебуває у спільній власності, а обов`язок сплатити витрати з надання комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води виникає лише у разі наявності договору з їх надання та за фактичним користуванням ними, чого не відбулось у правовідносинах з Концерном «МТМ».

Дослідивши вказані доводи скарги, колегія дійшла наступного.

Стосовно того, що ОСОБА_1 не мешкає у квартирі АДРЕСА_1 , то колегія вважає, що надані нею докази не є належними і допустимими для підтвердження того факту, що вона у періоді, у якому виникла заборгованість за послуги позивача, не проживала у цій квартирі.

Так, нею надано для підтвердження цих обставин: акт про встановлення факту проживання від 12.07.2021р., складений сусідами-свідками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які підписались під текстом, що ОСОБА_1 фактично проживає з 2015р. по день складання акту за адресою: АДРЕСА_3 ( а.с. 117) ; довідку від 29 червня 2021р. з текстом про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 не проживають за адресою: АДРЕСА_2 , підписана чотирма свідками ( а.с. 118), договір купівлі-продажу від 15.05.2015р. про покупку ОСОБА_8 житлового будинку АДРЕСА_3 ( а.с. 119-120).

Але такі документи як акти з місця проживання щодо тимчасового не проживання або проживання мешканця мають бути складені комісією за участі утримувача будинку (ОСМД, балансоутримувача, житлової організації, керуючого будинком) та затверджені керівником цих юридичних осіб або головою ОСМД.

Отже, сам по собі договір купівлі-продажу іншого житлового приміщення чи будинку не свідчить про те, що відповідач мешкає в ньому, зокрема, з моменту його придбання.

Таким чином, будь-яких достовірних належних і допустимих доказів цим обставинам апелянт не надала.

Крім того, за адресою: АДРЕСА_4 у спірний період було зареєстровано чотири особи, зокрема, й апелянт ОСОБА_1 з 11.03.2005р.

Тому у разі зміни кількості зареєстрованих осіб, а також тимчасової відсутності за місцем реєстрації, така особа самостійно зобов`язана звернутись до постачальника послуг, в даному випадку Концерну «МТМ», із вказаною інформацією для внесення змін до бази даних споживачів. Але таких дій апелянт не вчиняла, тому на неї правомірно нараховувались витрати з гарячої води за вказаною адресою.

Колегія зазначає, що ОСОБА_1 помилково вважає, що має обов`язок лише з утримання квартири, до якого не відноситься, на її думку, сплата комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

З цього приводу колегія зазначає наступне.

У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний ут-римувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-кому-нальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобо-в`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Отже, за змістом вказаної норми співвласник не тільки зобов`язаний брати участь у витратах на утримання та збереження спільного майна, як зазначає апелянт, виокремлюючи цю частину з диспозиції вказаної норми, але й, серед іншого, нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Колегія зазначає, що коло таких зобов`язань, що пов`язані зі спільним майном, не є законодавчо визначеним, але, на думку колегії, до них належать й зобов`язання з оплати комунальних послуг, які надані до об`єкту спільної власності та мають бути сплачені співвласниками.

Відтак, аналіз статей 322, 360 ЦК України у порівнянні з видами комунальних послуг згідно із ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», наданий в апеляційній скарзі, не спростовує того, що співвласник має виконувати зобов`язання, що виникли, зокрема, з експлуатації спірного майна перед третіми особами.

У цьому сенсі такими зобов`язаннями наразі у цій справі є оплата послуг з централізованого опалення, завдяки яким житлове приміщення може використовуватись за призначенням у опалювальні періоди року.

На користь вказаному свідчать вимоги статті 162 ЖК України, згідно з якою власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

До того ж, суд правильно констатував, що згідно зі статтею 317 ЦК України, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

З огляду на зазначене, доводи ОСОБА_1 про те, що вона особисто не отримувала послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, не є підставою для звільнення її від оплати фактично наданих послуг.

На користь вказаному свідчать прийнята Верховним Судом правова позиція, висловлена у постановах від 19.08.2020р. у справі № 703/2200/15-ц, від 02.04.2020р. у справі № 757/29813/17-ц, згідно з якою не проживання відповідача у квартирі, яка належить їй на праві спільної власності, не звільняє її як власника квартири від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг.

Пунктом 29 Правил передбачено, що споживач має право на зменшення розміру плати за послуги у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі його письмової заяви та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність.

У пункті 6 ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що споживач житлово-комунальних послуг має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Між тим, ОСОБА_1 не зверталась до позивача ні в письмовій, ні в будь-якій іншій формі з приводу своєї відсутності за місцем реєстрації, підтверджуючих документів про даний факт також не надавала.

Що стосується доводів скарги про відсутність укладеного між сторонами у справі договору, то колегія наголошує на тому, що дійсно відповідно до положень ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» вони, за загальним правилом, надаються на підставі укладеного між споживачем та постачальником договору.

Проте відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення від оплати послуг.

На цього наголошувалось Верховним Судом у чисельних своїх постановах, та у зв`язку з цим створено сталу правову позицію щодо необхідності покладення обов`язку на споживача оплатити фактично спожиті послуги навіть за відсутності договору, оскільки сам по собі факт їх надання, без оформлення відмови від них, свідчить про наявність фактичних договірних відносин.

За вказаних обставин, колегія визнає апеляційну скаргу необгрунтованою.

Але, колегія з`ясувала, що відповідачі є співвласниками не спільної сумісної власності на квартиру, до якої надаються комунальні послуги, а є співвласниками з виділеними частками та кожному належить по 1/3 частці у квартирі, то згідно з приписами статті 360 ЦК України вони мають нести зобов`язання відповідно до належної їм частки, а не солідарні, як визначив суд.

Зважаючи на те, що є невідповідність статті 360 ЦК України у висновках суду, колегія виходить за межі апеляційної скарги відповідно до положень ч. 4 статті 367 ЦПК України та у відповідності до п. 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України змінює рішення суду щодо порядку, у якому стягується заборгованість за послуги позивача, якою є дольова відповідальність пропорційно до частки у квартирі, тобто з кожного відповідача слід стягнути третину заборгованості.

У такому разі перерозподілу судових витрат не відбувається, оскільки сума стягнення не змінювалась, а судовий збір поділено між відповідачами порівну.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі представника адвоката Єренка Дмитра Віталійовича задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 березня 2021 року у цій справі змінити в частині порядку стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, визначивши, що з кожного відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 слід стягнути на користь Концерну «МТМ» заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.06.2015р. по 31.12.2020р. по 19 765 грн. 74 копійки з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 11 січня 2022 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кримська О.М.