Дата документу 21.01.2022 Справа № 333/4497/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/4497/20 Головуючий у 1 інстанції: Піх Ю.Р. Провадження № 22-ц/807/206/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кримської О.М.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта-Січ» про стягнення страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В:

17.08.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта-Січ» про стягнення страхового відшкодування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.11.1018 близько 20.30 год. водій автомобіля «Volkswagen LT», д/н НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , здійснюючи рух по проїзній частині автодороги Харків - Сімферополь зі сторони м. Сімферополя в напрямку м. Харкова. в районі 296 км + 500 м на території м. Запоріжжя здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 . В результаті ДТП ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди. Враховуючи наслідки ДТП, позивачу була спричинена матеріальна шкода, яка полягала у втраті годувальника ним як непрацездатним батьком загиблого ОСОБА_1 , яким був для нього його син - ОСОБА_3 .

На момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 була застрахована у відповідача, зокрема, за спричинену шкоду майну, життю та/або здоров`ю третіх осіб, відповідно до полісу АК/681710, що був чинним станом на дату спричинення такої шкоди.

08.04.2019 представником позивача у відповідності до ст. 35 ЗУ «Про ОСЦПВВНТЗ» було подано до ПрАТ СК «Оранта-Січ» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заяву на виплату страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника від 04.02.2019 з долученням до них документів, що підтверджують факт настання страхового випадку та належний до виплати розмір страхового відшкодування. Подані заяви на виплату

страхового відшкодування містять необхідну інформацію, що визначена ч. 35.1 ст. 35 ЗУ

"Про ОСЦПВВНТЗ", а також до них були додані необхідні документи, що визначені ч. 35.2 ст. 35 ЗУ «Про ОСЦПВВНТЗ» для підтвердження кожної із заявлених вимог. Заявою про долучення документів до справи на виплату страхового відшкодування від 09.01.2020 відповідачу було надіслано оригінал довідки ПФУ про розмір пенсії позивача. Але листом № 1179 від 19.06.2020р. страховик повідомив позивача про відмову у здійсненні страхового відшкодування, тому що він не був утриманцем померлого ОСОБА_3 .

Позивач вказував, що відмова у виплаті страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, є незаконною, у зв`язку із чим просив стягнути з відповідача 67 014 грн. страхового відшкодування.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 у особі представника - адвоката Стефківського В.І. подав до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що ОСОБА_1 в силу положень ч. 1 ст. 1200 ЦК України вважає себе особою, яка на день смерті потерпілого мала право на одержання від нього утримання. Разом з тим, апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції про недоведеність позивачем потреби в отриманні матеріальної допомоги є необґрунтованими.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив проти доводів апелянта, вказавши, що дохід ОСОБА_1 перевищує мінімальний прожитковий мінімум, встановлений для непрацездатних осіб. Вказує, що в силу зазначеного відсутні підстави вважати позивача таким, що на день смерті сина мав право на одержання він нього утримання. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ч. 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змістом статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, які не складними, та справи з ціною позову, що не перевищує ста розмірів прожитого мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, апеляційний розгляд цієї справи здійснюється у порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності належними та допустимими доказами того, що на час смерті сина позивач перебував на утриманні померлого та потребував матеріальної допомоги, враховуючи, що сам по собі факт проживання однією сім`єю із загиблим не може свідчити про перебування на його утриманні. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Між тим, померлий син позивача - ОСОБА_3 на день смерті ніде офіційно не працював, доходів від підприємницької діяльності не отримував, проживав окремо від батька.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується повною мірою, оскільки вони відповідають встановленим судом обставинам справи та приписам норм матеріального права, якими керувався суд при вирішенні даного спору.

Судом першої інстанції встановлено, що між ПрАТ «Страхова компанія «Оранта Січ» та ОСОБА_2 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

В період дії вказаного договору, зокрема 25.11.1018 близько 20.30 год. водій автомобіля «Volkswagen LT», д/н НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , здійснюючи рух по проїзній частині автодороги Харків - Сімферополь, зі сторони м. Сімферополя, в напрямку м. Харкова, в районі 296 км + 500 м, на території м. Запоріжжя здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 . В результаті ДТП ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди.

Постановою слідчого СУ ГУНП у Запорізькій області досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000358 від 26.11.2018 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Позивач ОСОБА_1 є батьком померлого ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 09.04.1969 Жовтневим РВ ЗАГС м. Запоріжжя.

04.04.2019 представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернулася до ПрАТ «Страхова компанія «Оранта Січ» із заявою про виплату страхового відшкодування.

19.06.2019 страховиком було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, оскільки батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не були утриманцями ОСОБА_3 .

Судом правильно здійснено наступний аналіз норм матеріального права, якими унормовано спірні правовідносини, та обґрунтовано застосовано їх при вирішенні спору.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюється у порядку, передбаченому параграфом 2 Глави 82 ЦК України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Далі - Закон №1961).

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У статті 3 Закону № 1961 визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до статті 23 Закону № 1961, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Згідно з пунктом 27.2 статті 27 Закону №1961, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зазначена норма права за способом викладення змісту містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка при-

падала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Поняття "непрацездатні громадяни" надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

При цьому, факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Колегією суддів встановлено, що позивач ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області (Комунарський район) та отримує пенсію за віком у розмірі 4 227,31 грн. (станом на 2019 рік), що підтверджується довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в в Запорізькій області (а.с. 15).

З матеріалів судової справи вбачається, що син ОСОБА_1 - ОСОБА_3 офіційно працевлаштованим не був, доходів від зайняття підприємницькою діяльністю не отримував та проживав окремо від батьків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про безпідставність заявлених ним позовних вимог про стягнення страхового відшкодування у порядку статті 1200 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не довів, що перебував на утриманні померлого ОСОБА_3 , який мав можливість утримувати своїх батьків.

Акт про засвідчення факту перебування на утриманні, доданий позивачем до позовної

заяви, не може вважатися належним доказом, враховуючи невідповідність його оформлення

встановленому законодавством порядку.

Відповідно до п. 2.11 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймається документ про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), виданий згідно із вимогами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», або інші документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання (реєстрації) особи, зокрема, органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт. У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку.

Враховуючи зазначене, судова колегія не приймає в якості доказу наданий позивачем Акт про засвідчення факту перебування на утриманні.

При цьому, враховуючи факт безробіття померлого, відсутність у нього офіційного доходу (а неофіційний не встановлено) та розмір власної пенсії позивача, який перевищує прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, неможливо вважати, що допомога з боку померлого фактично надавалась позивачу, а також, якщо й надавалось, що є недоведеним зібраними у справі доказами, то була основним і постійним джерелом існування для позивача.

Зазначене узгоджується із правовими висновками, викладеними у Постанові Верховного Суду від 30.06.2021 у праві № 752/4605/19.

Колегія суддів приймає до уваги позицію відповідача, викладену у відзиві, щодо того, що для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший за встановлений законом прожитковий мінімум для зазначеної категорії осіб. У іншому випадку, вона має довести, що попри її дохід, який перевищує прожитковий мінімум, вона потребує утримання, тобто має наявне право на утримання на день смерті особи, яка зобов`язана надавати його.

Між тим, позивачем у цій справі таке своє право не утримання не доведено.

Враховуючи вищевикладене, відповідачем (страховиком) в даному випадку було обґрунтовано відмовлено у здійсненні страхового відшкодування.

Судом першої інстанції надано належну оцінку всім обставинам справи, які свідчать про недоведеність факту перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_3 , а також факту потреби у такому утриманні, тобто взагалі наявності такого права.

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, правильно визначив та надав юридичну оцінку правовідносинам між сторонами.

Доводи апеляційної скарги не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність вирішення спору по суті.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну

скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції

ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище зазначеного, колегія відповідно до приписів статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 21 січня 2022 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

О.М. Кримська