Справа № 755/336/22
Провадження № 2-о/755/33/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2022 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.

при секретарі - Кошель К.А.

за участі з

аявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

заінтересованої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій просила видати обмежувальний припис ОСОБА_3 строком на 6 місяців з заборонами щодо:

перебування в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

наближення на 100 м до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 195 імені В.І. Кудряшова за адресою: м. Київ, вулиця Миколайчука, 17а; місця роботи ОСОБА_1 - Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей за адресою: АДРЕСА_2 ;

особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_3 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

ведення листування, телефонних переговорів з ОСОБА_1 або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Заяву ОСОБА_1 мотивовує тим, що у неї з ОСОБА_3 є спільна дитина - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В зареєстрованому шлюбі вона та заінтересована особа ніколи не перебували та до 2017 року спільно не проживали. Починаючи з 2017 року вони почали проживати разом у належній ОСОБА_4 квартирі, однак відносини між ними не склалися, оскільки ОСОБА_3 зловживав спиртними напоями та наркотичними засобами, внаслідок чого між ними виникали сварки, під час яких ОСОБА_3 проявляв неконтрольовану агресію.

ОСОБА_1 стверджує, що у липні 2021 року ОСОБА_3 побив її, однак у поліцію вона не зверталася, оскільки боялася погіршення конфліктної ситуації.

З листопада 2021 року вони не ведуть спільного господарства, проте вона сподівалася на покращення відносин, хоча неодноразово вимушена була разом з дитиною тікати з власної квартири внаслідок неконтрольованої агресії з боку ОСОБА_3 .

02 січня 2022 року ОСОБА_3 в черговий раз проявив безпідставну агресію по відношенню до неї, намагався вдарити, ображав словесно, застосовував нецензурну лайку, внаслідок чого вона вимушена була викликати поліції на предмет вчинення домашнього насильства та наявності наркотичних речовин у ОСОБА_3 . За даним фактом відносно

ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 173-2 КУпАП України. Також ОСОБА_3 отримав обмежувальний припис від працівників поліції із зобов?язанням не з?являтися за адресою:

АДРЕСА_3 . Крім того, 02 січня 2022 року ОСОБА_3 забрали працівники поліції у відділок через вилучення у нього наркотичних засобів, однак наступного дня ОСОБА_3 знову з?явився до неї додому та відкрив квартиру своїм ключем, у зв?язку з чим вона повторно викликала поліцію через невиконання кривдником обмежувального припису, внаслідок чого ОСОБА_3 було затримано.

Заявник ОСОБА_5 зазначає, що на даний час вона ще більше хвилюється за своє життя та здоров?я, намагається уникати спілкування з ОСОБА_3 , однак останній вчиняє відносно неї психологічне насильство, погрожує їй, принижує її честь та гідність, вимагає кошти за квартиру, що їй належить.

04 січня 2022 року вона звернулася до Дніпровського районного у місті Києві центру соціальних служб та отримала направлення до Центру безоплатної вторинної правової допомоги у зв?язку зі складною життєвою ситуацією, а саме: вчинення домашнього насильства з боку співмешканця та батька дитини ОСОБА_3 .

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 січня 2022 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати за правилами окремого провадження, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Заявник ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали подану до суду заяву, просили видати обмежувальний припис стосовно кривдника ОСОБА_3 та пояснили, що ОСОБА_3 під впливом алкоголю та наркотиків чинить на ОСОБА_1 психологічний тиск, ображає нецензурною лайкою та погрожує фізичною розправою, у зв?яку з чим вона змушена постійно хвилюватися за своє життя та здоров?я.

Заінтересована особа ОСОБА_3 в судовому засіданні з приводу задоволення заяви та видачі відносно нього обмежувального припису заперечував та пояснив, що він не вчиняє над ОСОБА_1 фізичної розправи, а тому немає підстав для застосування стосовно нього обмежувального припису.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до такого.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до правил статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Частиною другою статті 3Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитини (діти).

Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема:

домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь;

психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до статті 24Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать:

1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

За пунктом 7 частини першої статті 1Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 1Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

При цьому, згідно із пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Таким чином, зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 28 квітня 2020 року винесеній за результатами розгляду справи № 754/11171/19.

Верховний Суд у постанові від 14 січня 2020 року винесеній у справі № 754/6995/19 зазначає, що під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Відповідно до частини першої статті 3Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Як наголошує частина друга статті 27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» постраждала особа має право на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства.

Стаття 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V.

v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» [GC], n. 55182, «Idalov v. Russia» [GC], 91183.

Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK» наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права. Рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145.

Відповідно до положень статі 76ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Положеннями статті 26Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Положеннями статті350-6 ЦПК України визначено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Верховний Суд в постанові від 03 серпня 2021 року в справі № 761/27704/20 (провадження № 61-9182св21) вважав за необхідне зазначити, що звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань не підтверджують факт вчинення домашнього насильства, не є доказом вини у вчиненні кримінального правопорушення, враховуючи, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (стаття 62 Конституції України).

До такого ж висновку прийшов Верховний Суд в постанові 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20), вказавши, що сам факт звернення заявника до органів поліції щодо вчинення домашнього насильства без належних та допустимих доказів, що підтверджують такі дії, не є достатнім підтвердженням вчинення такого насильства та застосування судом до кривдника спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Аналогічний висновок у справі з подібними правовідносинами також був висловлений Верховним Судом у постановах від 08 квітня 2020 року у справі № 336/5627/19 (провадження

№ 61-1585св20), від 26 травня 2021 року у справі № 712/5977/20 (провадження № 61-1171св21).

Висуваючи вимогу про видачу обмежувального припису стосовно заінтересованої особи - ОСОБА_3 , заявник посилається на наявність обставин, які доводять застосування до потерпілої особисто та її малолітнього сина психічного насильства, а саме: переслідування за місцем проживання, висловлювання образ та погроз життю та здоров`ю заявника з боку кривдника, що стало підставою для вручення кривднику працівниками поліції 03 січня 2022 року тимчасового обмежувального припису.

У Постанові Касаційного цивільного суду (Другої судової палати) у складі Верховного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) міститься правовий висновок щодо суті (правової природи) обмежувального припису, а саме, що ураховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

В даному випадку заявником ОСОБА_1 не долучено до матеріалів заяви копії термінового заборонного припису, про який вона зазначає в заяві, як доказ вчинення щодо неї фізичного насильства з боку ОСОБА_3 , а тому суд позбавлений можливості підтвердити такий факт належними доказами, а також встановити строк дії такого припису, з метою недопущення винесення двох видів обмежувального припису за одним фактом прояву фізичного чи психологічного насильства.

Із змісту долученого до заяви протоколу про адміністративне правопорушення від 02 січня 2022 року вбачається, що ОСОБА_3 вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно ОСОБА_1 , а саме: кричав на неї та висловлювався нецензурною лайкою, за що його притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 173-2 КУпАП. Судовий розгляд справи щодо притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності станом на дату розгляду заяви про встановлення обмежувального припису не відбувся. Крім того, даним протоколом не підтверджується факт вчинення ОСОБА_3 фізичного насильства відносно ОСОБА_1 , про що вона зазначає в заяві та на підставі чого грунтує свою заяву про видачу обмежувального припису.

Крім того, на підтвердження факту побиття, що мало місце в липні 2021 року, як стверджує заявник, до матеріалів справи долучено фотокопії частин тіла з синцями та гематомами. Однак з даних фотокопій суд не вбачає можливим встановити факт заподіяння таких травм саме ОСОБА_3 , а також не можливо ідентифікувати особу, якій вони завдані.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність достатніх доказів на підтвердження підстав для видачі заявленого обмежувального припису, оскільки заявником не надано достатньо доказів на підтвердження того, що існує реальна загроза життю та здоров`ю заявника та спільної дитини, а також вірогідність вчинення домашнього насильства та настання тяжких чи особливо тяжких наслідків.

Відповідно до частини першої статті 350-6 Цивільного процесуального кодексу України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З огляду на вищевикладене, заява ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису, є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись статтями 1, 24, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», статтями 258, 259, 263-265, 350-1 - 350-8 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_3 , відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повне рішення суду виготовлено 17 січня 2022 року.

Суддя О.О. Хромова