Провадження № 22-ц/4808/239/22
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Максимів Ю.В.,

за участю представника ОСОБА_1 адвоката Савчука Р.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Савчука Романа Романовича на заочне рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Бабій О.М., ухвалене 13 липня 2016 року в м. Івано-Франківську, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

в с т а н о в и в:

У грудні 2014 року АТ «Банк «Фінанси та кредит» звернувся в суд з позовом, вимоги якого збільшив під час розгляду справи, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 15 грудня 2005 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №771pv7-05, за умовами якого банк надав останньому кредитні кошти в розмірі 27 700,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 15 грудня 2025 року. На забезпечення виконання кредитних зобов`язань у цей же день сторони уклали нотаріально посвідчений договір іпотеки №3643, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної власності в рівних частинах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору Тисменицьким районним судом 26 грудня 2013 року ухвалено рішення про стягнення з позичальника заборгованості у розмірі 765 689,99 грн.

Рішення суду не було виконане ні боржником, ні його поручителем. Відтак, посилаючись на те, що банк у разі порушення боржником основного зобов`язання має переважне право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки, просив позов задовольнити.

Крім того, банком неодноразово направлялись всім відповідачам вимоги про добровільне виселення з спірної квартири та опубліковане відповідне повідомлення у газеті «Галичина» зі встановленим тридцятиденним строком на добровільне виселення. Оскільки мешканці вказаного житлового приміщення відмовились одержувати такі вимоги, вони важаються належним чином повідомлені про відповідне рішення іпотекодержателя.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 липня 2016 року позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у загальній сумі в гривневому еквіваленті 2 231 056,08 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки від 15 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Кучак Н.В. за реєстровим №3643 квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві спільної власності в рівних частках належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/ незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вирішено питання розподілу судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Зазначено, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року замінено стягувача ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на його правонаступника Державну іпотечну установу.

Не погодившись із рішенням суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, адвокат Савчук Р.Р. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив рішення в частині задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні цих вимог. Зазначає, що позивач розрахував заборгованість станом на 19 грудня 2014 року в розмірі 2 231 056,08 грн, включивши до неї проценти за користування кредитом, комісію та пеню після ухвалення Тисменицьким районним судом рішення від 26 грудня 2013 року про стягнення 762 248,99 грн боргу. Разом з тим, вказане суперечить вимогам чинного законодавства України. При цьому посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, відповідно до якої звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. Після цього норми законодавства, за якими нараховуються та стягуються проценти за кредитом не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики та нарахування процентів поза межами строку дії договору. Тобто факт подання позову прямо спричиняє неможливість подальшого нарахування та стягнення процентів за правомірне користування кредитом.

Крім того, вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає до задоволення, оскільки банк захистив своє право, звернувшись з позовом про стягнення заборгованості, з приводу чого ухвалено рішення. А тому права позивача, на думку апелянта, можуть бути реалізовані шляхом проведення виконавчих дій з метою виконання рішення Тисменицького районного суду від 26 грудня 2013 року.

Апелянт зауважує, що позивачем не надсилалось відповідачам по справі письмові вимоги про усунення порушення кредитного договору з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому звернення до суду з таким позовом є передчасним.

Правонаступник ПАТ «Банк Фінанси та кредит» Державна іпотечна установа надіслала відзив на апеляційну скаргу з клопотанням про продовження строку для його прийняття, зазначивши поважні причини пропуску такого строку. Посилається на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення. У зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Звертає увагу, що позичальник та поручитель були згідні з умовами кредитного договору, здійснювали оплати, а тому оспорювання через 16 років після його укладення нарахування відповідних сум є безпідставним. Натомість апелянт не був позбавлений можливості зробити власний розрахунок належних до сплати сум за кредитним договором, в тому числі пені, але зазначеним правом не скористався. Крім того, майно Державної іпотечної установи є державною власністю і задоволення апеляційної скарги призведе до недоотримання коштів та відповідно нанесення збитків державі.

Правом на подання відзиву інші учасники справи не скористалися.

В судовому засіданні представника ОСОБА_1 адвокат Савчук Р.Р. доводи своєї апеляційної скарги підтримав з наведених у них мотивів.

Інші учасники справи, які належним чином повідомлялись про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились. Відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи в зв`язку з неявкою цих учасників справи не встановлено.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду оскаржується лише в частині задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. В іншій частині рішення не оскаржено, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що боржник ОСОБА_3 свої зобов`язання за кредитним договором не виконував належним чином, що надає право позивачу звернути стягнення на предмет іпотеки, який належить відповідачам.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Рішення суду не в повній мірі відповідає вказаним вимогам.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 15 грудня 2005 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №771pv7-05, за умовами якого позичальнику в тимчасове користування надано кредитні ресурси в сумі 27 700,00 доларів США на строк до 15 грудня 2025 з визначеною відсотковою ставкою. На забезпечення виконання умов кредитного договору сторонами в цей же день укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В.за №3644. Його предметом є квартира під номером АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фрич Р.І. 12 грудня 2001 року за реєстровим номером запису 7085 (а.с. 4-8).

З`ясовано, що в зв`язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в серпні 2013 року звертався до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості. Рішенням Тисменицького районного суду від 26 грудня 2013 року позов задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 762 248,99 грн заборгованості за кредитним договором та 3 441,00 грн судових витрат (а.с. 9-10).

На підставі названого рішення суду відкрито виконавче провадження, проте воно на час розгляду цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, не виконано.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (іпотекою). Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Частиною першої статті 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону (стаття 41 Закону).

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на час постановлення судового рішення) у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають адоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Із рішення Тисменицького районного суду від 26 грудня 2013 року вбачається, що кредитор реалізував право на дострокове повернення кредиту та платежів за ним. Визначена у названому рішенні сума заборгованості за кредитним договором 762 248,99 грн є преюдиційним фактом у цій справі.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Крім того, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Отже, кредитор, звернувшись у серпні 2013 року із позовом про дострокове повернення кредиту (шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором), на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить про закінчення строку дії кредитного договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Звертаючись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 грудня 2005 року, яка станом на 15 травня 2015 року становила 2 231 056,08 грн, що складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 550 730,14 грн, заборгованості за відсотками 399 795,61 грн, по щомісячній комісії 32 833,16 грн та по пені 1 263 838,06 грн.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, встановивши, факт невиконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 762 248,99 грн, що складається із: заборгованості по основному боргу кредиту в розмірі 197 591,36 грн, простроченої заборгованості по основному боргу кредиту в розмірі 16 416,18 грн, сума строкової заборгованості по відсотках 1 712,02 грн, сума простроченої простроченої заборгованості по відсотках 107 302,59 грн, сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії 10 625,20 грн, сума пені за прострочення заборгованості по кредиту, відсотках та комісії 428 601,64 грн, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням у спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу іпотечного майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження в порядку, встановленому статтями 38, 39 Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Проте, визначаючи розмір заборгованості, суд дійшов помилкового висновку про те, що такий розмір складає 2 231 056,08 грн, розрахований після постановлення рішення 26 грудня 2013 року, що суперечить правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Із урахуванням обставин цієї справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни рішення суду апеляційної інстанції у частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором в рахунок погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме - 762 248,99 грн.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом при розгляді справи норм частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо не надіслання повідомлення про порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору, є безпідставними, оскільки вони стосуються правовідносин щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, у той час, як у справі, яка переглядається, банк звернувся з відповідними вимогами до суду, а суд звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом примусового продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження.

За положеннями пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для зміни судового рішення відповідно до статті 376 ЦПК України є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з вище наведеним рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки при відкритті провадження в даній справі за клопотанням апелянта було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення, то з останнього в дохід держави слід стягнути судовий збір у сумі 2 740,50 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 381 384, 389,390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Савчука Романа Романовича задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 13 липня 2016 року у частині суми заборгованості за кредитним договором від 15 грудня 2005 року № 771pv7-05, стягнутої з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», в рахунок погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки змінити, визначивши розмір заборгованості за кредитним договором від 15 грудня 2005 року № 771pv7-05, у рахунок якої звернуто стягнення на предмет іпотеки, в сумі 762 248,99 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 2 740,50 грн судового збору, відстроченого при подачі апеляційної скарги, в дохід держави (номер рахунку - UA0009612, Отримувач: ГУК в Iв.-Фр.об./ТГ Ів.-Фр./ 22030101, , Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), наявність відомчої ознаки: "80" Апеляційні суди, назва суду: Івано-Франківський апеляційний суд).

В решті рішення залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 13 січня 2022 року