Єдиний унікальний номер судової справи 472/130/21
Номер провадження 22-ц/812/56/22
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

10 січня 2022 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

третіх осіб - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення, яке ухвалено Веселинівським районним судом Миколаївської області 25 жовтня 2021 року, під головуванням судді Тустановського А.О. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_7 . Після її смерті відкрилась спадщина, зокрема, на земельну ділянку площею 5.60 га, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах території Кубряцької сільської ради Веселинівського району Миколаївської області.

За життя ОСОБА_7 склала заповіт, за яким належну їй земельну ділянку заповіла позивачу ОСОБА_1 .

Позивач до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у шестимісячний термін не звертався, оскільки на момент смерті ОСОБА_7 постійно прожив з нею у будинку АДРЕСА_1 .

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Веселинівської державної нотаріальної контори Миколаївської області з приводу оформлення спадщини після смерті матері, на що отримав роз`яснення, що він є спадкоємцем за заповітом та законом після смерті ОСОБА_7 . Проте, у зв`язку із тим що він проживав зі спадкодавцем без реєстрації такого місця проживання, йому було рекомендовано звернутись до суду для визначення додаткового строку, достатнього для подачі заяви про прийняття спадщини.

Позивач зазначає, що він, хоч і мав житло в місті Миколаєві, після смерті дружини, яка померла у 2011 році, але фактично проживав разом матір`ю. Вони мали спільний бюджет і побут, вели спільне господарство, допомагали один одному та спільно несли витрати.

Після смерті матері позивач взяв не себе організацію поховання, оплатив ритуальні послуги та отримав допомогу на поховання.

Також стверджував, що не вчиняв жодних юридично значимих дій для відмови від прийняття спадщини. Зберігав документи на спадкове майно з метою подальшого оформлення своїх спадкових прав.

Крім того, позивач зазначає, що окрім нього на момент смерті разом зі спадкодавцем прожив її онук ОСОБА_8 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ), батько якого, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто до смерті своєї матері ОСОБА_7 .

Інший спадкоємець за законом ОСОБА_3 не прийняв спадщину після смерті матері.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 на час відкриття спадщини, тобто станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: будинок АДРЕСА_1 , разом із спадкодавцем ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 25 лютого 2021 року до участі у справі залучено третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (том 1 а.с.104).

Відповідач Степівська сільська рада Миколаївського району Миколаївської області надіслала до районного суду заяву, в якій проти задоволення позову не заперечувала.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_9 надав до суду заяву, в якій проти задоволення позову не заперечував.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , надали до суду відзив в якому просили відмовити у задоволені позову. Зазначали, що позивач зі своєю матір`ю разом не проживав, а мешкав у місті Миколаєві, та лише іноді відвідував її. На час смерті ОСОБА_7 з нею разом проживали її онук ОСОБА_8 та дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_10 , яка і доглядала за нею до дня смерті.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця села Березань Очаківського району Миколаївської області, на час відкриття спадщини, тобто станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: будинок АДРЕСА_1 , разом із спадкодавцем ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Кубряки Веселинівського району Миколаївської області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч.5 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду вказаним положенням закону відповідає в повній мірі, виходячи з наступного.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.1216,1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1220, ч.3 ст.1223, ч.1 ст.1270 ЦК України).

При цьому, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто, в названий вище строк подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч.1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З матеріалів справи убачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Кубряки Веселинівського району Миколаївської області померла ОСОБА_7 , про що Кубряцькою сільською радою Веселинівського району Миколаївської області було складено відповідний актовий запис за №1 від 01 лютого 2003 року (том 1 а.с.11).

За життя ОСОБА_7 склала заповіт, відповідно до якого заповіла на випадок своєї смерті сину ОСОБА_1 земельну ділянку площею 5.60 га, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах Кубряцької сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, належну їй на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК №029264, виданого Веселинівською райдержадміністрацією 30 серпня 2004 року, зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю № 05 (том 1 а.с.14,15,16).

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Веселинівської державної нотаріальної контори Миколаївської області з приводу оформлення спадщини після смерті матері, на що отримав Довідку-роз`яснення №136/02-31 від 02 квітня 2019 року, в якій зазначено, що він є спадкоємцем за заповітом та законом після смерті ОСОБА_7 . Проте, у зв`язку із тим що він проживав зі спадкодавцем без реєстрації такого місця проживання, рекомендовано звернутись до суду для визначення додаткового строку, достатнього для подачі заяви про прийняття спадщини (том 1 а.с.12-13).

Відповідно до довідки №201 від 18 березня 2019 року, виданої Кубряцької сільської ради Веселинівського району Миколаївської області ОСОБА_7 , постійно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з дня народження по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . За цією ж адресою разом з нею проживали: син ОСОБА_1 з червня 2012 року по лютий 2013 року без реєстрації і онук ОСОБА_8 , з 19 січня 1973 року по 13 жовтня 2018 року (том 1 а.с.18).

Згідно копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1 а.с.51).

Відповідно до спадкової справи №159/218, заведеної після смерті ОСОБА_8 , спадкоємцями за заповітом є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (том 1 а.с.48-98).

Згідно довідки Вознесенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України №3620/12 від 11 квітня 2019 року допомогу на поховання ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав 05 лютого 2013 року ОСОБА_1 (том 1 а.с.20).

Відповідно до довідки №45/01-09 від 17 лютого 2021 року, виданої завідувачем Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області в.о. завідувача Веселинівської державної нотаріальної контори Миколаївської області, спадкова справа не заводилась та відповідно не видавались свідоцтва про право на спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 (том 1 а.с.46,47).

Позивач, посилаючись на те, що він як спадкоємець, прийняв спадщину після смерті матері, оскільки постійно проживав разом зі спадкодавцем на день його смерті, звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав, що позивачем доведений факт постійного проживання разом зі спадкодавцем на день відкриття спадщини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Статтями 1217,1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг).

Відповідно до частин 1-3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі - Порядок) (у редакції чинній на момент відкриття спадщини) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

У постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження №61-44149св18) Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

З огляду на характер спірних правовідносин предметом доказування у даній справі є передбачений ч.3 ст.1268 ЦК України факт постійного проживання позивача разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

За приписами ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

У відповідності до роз`яснень, викладених у ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, а місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2019 року у справі №303/1816/17 зауважив, що місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.

Надавши належну оцінку письмовим доказам, поданим позивачем, зокрема, довідки Кубряцької сільської ради Веселинівського району Миколаївської області від 18 березня 2019 року, та встановивши, що позивач на час відкриття спадщини постійно проживав разом з ОСОБА_7 , районний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

При цьому, колегія суддів виходить з того, що метою встановлення факту спільного проживання позивача зі спадкодавцем є необхідність реалізації його права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки та чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що покази третіх осіб та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у їх сукупності, районним судом не оцінені належно як в цілому, так і кожен доказ окремо, не зазначено мотиви відхилення цих доказів, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються змістом судового рішення та встановленими обставинами справи, зводяться до незгоди ОСОБА_3 із висновками районного суду, та направлені на переоцінку таких доказів.

Європейський як суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На думку колегії суддів, оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права, а лише зводяться до переоцінки доказів у справі.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 13 січня 2022 року