Справа № 463/1142/21 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/811/2571/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 червня 2021 року в складі судді Грицко Р.Р. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановив:

У лютому 2021 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 25 липня 2011 року у розмірі 14481,80 гривень.

Вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 25.07.2011 року, відповідачка ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого початкового кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 1000,0 гривень, який в подальшому змінювався, а розмір кредиту збільшився. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідачка не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, а тому станом на 18.01.2021 заборгованість за кредитним договором становить 14481,80 гривень, з яких: 11261,81 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 3219,99 гривень - заборгованість за простроченими відсотками. Просив стягнути з відповідачки на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 14481,80 гривень, а також понесені позивачем судові витрати при зверненні до суду.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09 червня 2021 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 25 липня 2011 року у розмірі 11261,81 гривень (одинадцять тисяч двісті шістдесят одна гривня 81 копійка).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 1765,27 гривень судового збору.

Рішення суду оскаржили позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачка ОСОБА_1 .

В апеляційній скаргі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначає, що не погоджується з таким в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за відсотками, вважає рішення в цій частині прийнятим без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів та з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Покликається на підписання відповідачкою Анкети-Заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також 27.11.2019 відповідачка підписала паспорт споживчого кредиту, яким серед іншого сторони погодили всі істотні умови кредитування, у тому числі розмір відсотків, який застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту.

При цьому, нарахування відсотків на прострочене тіло кредиту проводилося за погодженою ставкою.

Звертає увагу на надання виписки з особового рахунку клієнта, яка підтверджує виконання відповідних операцій клієнтом та з врахуванням даних виданої кредитної картки, свідчить про користування кредитними коштами, а саме розрахунок за товари і послуги, зняття та переказ коштів.

Вважає, що Анкета-заява та паспорт споживчого кредиту з випискою по особовому рахунку є достатніми доказами для висновку про очевидність здійснення операцій відповідачкою та користування кредитним коштами.

Таким чином, доведеним є те, що позивач виконав умови укладеного договору, однак відповідачка взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, відтак вимога згідно заявленого розрахунку є неспростованою, тому порушене відповідачкою право позивача, підлягає захисту у судовому порядку.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 червня 2021 рокув частині відмови у стягненні заборгованості за простроченими відсотками, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити такі вимоги в повному обсязі. Стягнути з відповідачки судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 вважає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню.

Зазначає, що кредитний ліміт був збільшений до 7200 грн., що суттєво відрізняється від суми заборгованості, яку просить стягнути позивач.

При цьому, виконаний банком розрахунок заборгованості не може бути доказом, який доводить обґрунтованість вимог банку, оскільки, як і виписки з рахунку, підготовлений працівниками банку, є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідачів.

Вважає, що позивач не пред`являв вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, відтак у неї відсутня заборгованість за поточним тілом кредиту та відсотками.

Натомість, позивачем не розкрито поняття «простроченого тіла кредиту», відмінності між тілом та простроченим тілом, що виключає підстави для його повернення.

Окремо звертає увагу на те, що суд першої інстанції не врахував її матеріальне становище та те, яким чином буде виконуватися відповідне рішення.

Також зазначає, що Анкету-заяву підписала у 25.07.2011, а з позовом банк звернувся до суду лише 04.02.2021, тому просить застосувати наслідки спливу позовної давності.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 червня 2021 рокута ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Судові витрати покласти на позивача.

Відповідно до частини 1ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Разом з цим, згідно із ч. 1ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Звертаючись із позовними вимогами позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої доводи обґрунтовував укладеним між банком та ОСОБА_1 кредитним договором б/н від 25.07.2011, Анкетою-заявою, паспортом споживчого кредиту, розрахунком заборгованості за таким договором станом на 18.01.2021, Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, копією паспорта відповідачки, випискою за договором (а.с. 4-57).

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25.07.2011 року, посилався на Умови і правила надання банківських послуг, які долучені до матеріалів справи і які розміщені на сайті www.privatbank.ua, однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці документи розуміла відповідачка ОСОБА_1 та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо розміру відсотків за користування кредитними коштами.

Зокрема, у Анкеті-заяві від 25.07.2011 відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді заборгованості за простроченими відсотками.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України , оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (25.07.2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (04.02.2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Врахувавши висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 03.07.2019 справа № 342/180/17, суд першої інстанції стягнув заборгованість за тілом кредиту, відмовивши у вимозі про стягнення заборгованості за простроченими відсотками, оскільки ніщо в матеріалах справи не свідчить про те, що сторони узгодили розмір і порядок нарахування таких.

Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується позивачем та відповідачкою, колегія суддів перевіряє законність рішення суду у повній мірі.

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 і 2 статті 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 25.07.2011 звернулася до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання кредитних послуг, підписавши Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку № б/н від 25.07.2011, уклала договір про надання банківських послуг (кредитний договір) шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку», згідно якого отримала у позивача кредит на картковий рахунок, ліміт якого в подальшому було збільшено до 7200 грн. (а.с. 14).

Відповідачка ОСОБА_1 погодилася, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.

Таким чином, 25.07.2011 між відповідачкою та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», який 16.04.2018 змінив найменування на АТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено кредитний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Зазначені обставини у відповідній частині стверджують підставність вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та заперечують протилежні висновки суду.

Іншими словами, не спростованим є факт укладення кредитного договору між сторонами, за умовами якого відповідачка, фактично підписавши запропоновану їй банком анкету-заяву, отримала кредитний ліміт у відповідному розмірі.

Не заперечує факт укладення кредитного договору і відповідачка ОСОБА_1 .

Як зазначає позивач, банк виконав свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг в повному обсязі, надавши відповідачці ОСОБА_1 можливість розпоряджатись кредитними коштами, протилежного не встановлено.

При цьому, зазначена обставина, а саме використання відповідачкою кредитних коштів у різних потребах чітко підтверджується випискою за договором.

В свою чергу, позивач стверджує, що відповідачка не належним чином виконувала свої обов`язки, відтак згідно долученого розрахунку заборгованості за договором № б/н від 25.07.2011 станом на 18.01.2021 ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 14481,80 гривень, з яких: 11261,81 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3219,99 гривень - заборгованість за простроченими відсотками(а.с. 11).

Цим же розрахунком заборгованості підтверджується часткове погашення відповідачкою заборгованості за наданим кредитом, що свідчить про визнання останньою своїх зобов`язань, а також дійсне використання кредитних коштів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального а бо спрощеного), окремого провадження (ч. 2 ст. 19 ЦПК України).

За частиною 3 статті 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом (ч. 5 цієї ж статті).

Поряд з цим, оскільки розгляд даної справи проводився за правилами спрощеного позовного провадження, безспірність грошових вимог позивача, не повинна доводитися останнім чи встановлюватися судом, що спростовує відповідні доводи ОСОБА_1 .

Крім цього, не погоджуючись із проведеним позивачем розрахунком, ОСОБА_1 свій розрахунок суду не представила.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Обставин за яких би у суду були відсутні підстави для застосування відповідної постанови касаційного суду та висловленої у ній позиції, колегія суддів не встановила, підстав щодо необхідності відступити від відповідних висновків чи застосування інших сторони не наводять.

Як вже зазначалось, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

Разом з цим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Тобто, надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Крім цього, у Анкеті-заяві відповідачки ОСОБА_1 процентна ставка не визначена, однак, у долученому до позовної заяви документі, який позивачем названо як «паспорт споживчого кредиту», такий підписаний відповідачкою, її ознайомлено про основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, а саме тип кредиту, суму ліміту, строк договору і строк кредитування, спосіб та строк надання кредиту, процентна ставка в межах пільгового періоду (0,00001%) та поза межами пільгового періоду (43,2 % картка Універсальна), процентна ставка при невиконанні зобов`язань щодо повернення кредиту 86,4 %, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача, порядок повернення кредиту, наслідки прострочення виконання чи невиконання зобов`язань за договором (а.с. 15-18).

У споживчому паспорті зазначено, що тип процентної ставки фіксований.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання про те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, оскільки не встановив наявність підписаного між сторонами паспорту споживчого кредиту, однак таке упущення не є підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення зважаючи на таке.

Так, з матеріалів справи вбачається, що паспорт споживчого кредиту був підписаний лише 27.11.2019, незважаючи на час укладення кредитного договору 25.07.2011.

Поряд з цим, процентна ставка зазначена у розрахунку заборгованості з часу підписання відповідачкою Анкети-заяви, тобто з 25.07.2011 і така змінювалася, як в сторону збільшення, так і зменшувалася.

Починаючи з 01.07.2019 процентна становила 86,4 % річних, однак уже з березня 2020 року зменшилася до 43,2 %, а в подальшому (з серпня 2020) до 42,0 %.

Натомість, у графі нараховані відсотки на прострочений кредит та нараховані відсотки на заборгованість за кредитом при порушенні умов кредитування, заборгованість відсутня.

Між тим, заборгованість за простроченими відсотками у розмірі 3219,99 грн., яку позивач просить стягнути, містяться у графі сальдо за нарахованими відсотками на прострочці, які не включені в заборгованість накопичувальним підсумком.

Разом з цим, матеріали справи та розрахунок заборгованості, зокрема, не містять механізму та порядку за якими б могли бути встановлені обставини щодо нарахування відповідної суми, тому у задоволенні вимоги позивача про стягнення 3219,99 гривень у якості заборгованості за простроченими відсотками, необхідно відмовити за недоведеністю такої вимоги, що свідчить про неспростовність висновків суду першої інстанції в цій частині.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримався вимог, передбачених частиною другою ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в частині та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

В свою чергу, Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові зауважила, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Цим самим касаційний суд прийшов висновку про укладеність кредитного договору в силу вимог закону, та, як наслідок, врахувавши, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, відтак Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Поряд з цим, слідуючи розрахунку заборгованості, який наведений стороною позивача, заборгованість за поточним тілом кредиту у відповідачки ОСОБА_1 , відсутня.

При цьому, встановивши факт підписання відповідачкою анкети-заяви, на підставі якої остання отримала кредитну карточку із встановленим лімітом, відтак можливість розпоряджатись коштами, що і робила, як вбачається із наданого розрахунку заборгованості та виписки по рахунку, однак такі в добровільному порядку не повернула, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув заборгованість за простроченим тілом кредиту.

Зокрема, згідно розрахунку заборгованості за простроченим тілом кредиту, що єкоштами, які були надані позивачем у розпорядження відповідачки та нею використані без повернення таких, становить 11261,81 грн.

За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, позовні вимоги АТ КБ "ПРИВАТБАНК" про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту є підставними, оскільки отримання відповідачкою кредитних коштів за договором підтверджується наявними у матеріалах доказами.

У статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019, справа №703/2718/16-ц зазначено, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Як вбачається з позовних вимог та розрахунку заборгованості, банк не просить стягнути заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦК України, оскільки така згідно розрахунку заборговності відсутня.

Доводи відповідачки про те, що кредитний ліміт був збільшений до 7200 грн, однак такий значно відрізняється від стягнутої суми заборгованості за простроченим тілом кредиту, висновки суду не спростовують, оскільки встановлення відповідного розміру кредитного ліміту не виключає можливість утворення заборгованості у більшому розмірі, за відповідних умов, оскільки свідчить лише про верхню межу кредитних коштів, які може отримати позичальник.

Що стосується доводів відповідачки ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу позовної давності, то такі найперше є суперечливими по відношенню до інших доводів її апеляційної скарги, оскільки не погоджуючись із оскаржуваним рішенням, остання фактично заперечує позовні вимоги через безпідставність таких, при цьому положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання.

Іншими словами, для того, щоб зробити висновок про те, що позовна давність спливла, необхідно встановити чи належало позивачу суб`єктивне право, про захист якого він просить, чи воно порушувалося відповідачем, і якщо так, то з якого моменту про це дізналася або повинна була дізнатися особа, чине зупинявся або не переривався строку давності, і нарешті, чи не було поважних причин його пропущення.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 267 ЦК України).

Разом з цим, під час розгляду справи у місцевому суді відповідачка ОСОБА_1 з відповідною заявою не зверталася.

Між тим, зважаючи на час відкриття відповідних карток відповідачки та дію останньої із них до січня 2022 року, зміною кредитного ліміту у вересні 2020 року, подавши позовну заяву у лютому 2021 року, позивач не може вважатися таким, що пропустив позовну давність.

Таким чином, доводи апеляційних скарги не знайшли свого підтвердження, тому підставами для зміни чи скасування оскаржуваного рішення у відповідних частинах не є, що свідчить про необхідність залишення таких без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 25 січня 2022 року

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк