Єдиний унікальний номер судової справи: 489/6451/20
Провадження № 22-ц/812/181/22 Суддя-доповідач апеляційної інстанції: Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

10 січня 2022 року м. Миколаїв Справа № 489/6451/20

Миколаївський апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Гордейчук Юлією Олександрівною, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка І.В. в приміщенні того ж суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі ТОВ «Український промисловий банк» або Банк), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Людмила Володимирівна, про скасування записів про обтяження нерухомого майна,

встановив:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, уточнивши який, просила скасувати записи про обтяження нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю її, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , зокрема виключивши з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис №2347313 про заборону на нерухоме майно за іпотечним договором 2307 від 29 серпня 2005 року щодо об`єкта обтяження трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 та виключивши з Державного реєстру іпотек запис №2347440.

Позивач зазначала, що 26 серпня 2005 року між нею та ТОВ «Український промисловий банк» був укладений кредитний договір №251П/2005, за умовами якого їй був наданий кредит у сумі 20 000 грн. під 18,5 % річних строком до 25 серпня 2008 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань, 29 серпня 2005 року між нею, ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було укладено Іпотечний договір, за яким вони передали в іпотеку Банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

У зв`язку із посвідченням іпотечного договору, приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В. 02 вересня 2005 року до Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна були внесені відповідні записи за реєстровими номерами 2347440 та 2347313.

Умови кредитного договору ОСОБА_1 виконала в повному обсязі та у лютому 2007 року звернулася до працівників Банку, якими їй було повідомлено про відсутність заборгованості по кредитному договору та вона була ними запевнена, що заборона на відчуження майна буде знята.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

На теперішній час у позивача та третіх осіб виникла необхідність здійснити відчуження вказаного нерухомого майна. У зв`язку із цим позивач звернулася до приватного нотаріуса яким повідомлено, що записи про обтяження нерухомого майна з відповідних державних реєстрів не вилучені.

Із відповіді Національного банку України щодо отримання інформації про правонаступників встановлено, що активи ТОВ «Український промисловий банк», які не були продані під час процедури його ліквідації, передані в управління ТОВ «Інвестиційна компанія «ІФГ Капітал». Також поінформовано, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором укладеним з Банком відсутня у переліку активів, переданих в управління управителю - ТОВ «Інвестиційна компанія «ІФГ Капітал» та кредитна справа ОСОБА_1 на зберігання до Національного банку України не передавалася.

Посилаючись на викладене та на порушення прав, як співвласника вищевказаного нерухомого майна, позивач просила суд про задоволення позову.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем недоведене належними та допустимими доказами припинення зобов`язань по кредитному договору.

У грудні 2020 року представник ОСОБА_1 адвокат Гордейчук Ю.О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції формально поставився до розгляду даної справи та дійшов помилкового висновку про недоведеність виконання позивачем вимог кредитного договору, а також не врахував неможливість звернення позивача до банку для отримання доказів припинення зобов`язання по кредитному договору, у зв`язку з його ліквідацією.

Відзив на апеляційну скаргу відповідач не подав.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 26 серпня 2005 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 251П/2005, відповідно до якого вона отримала грошові кошти в кредит в сумі 20 000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 18,5 % річний на строк 36 місяців з кінцевою датою повернення кредиту до 25 серпня 2008 року.

Зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором були забезпечені іпотечним договором від 29 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В., відповідно до умов якого ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 передали в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_2 .

У зв`язку із посвідченням іпотечного договору, приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В. 02 вересня 2005 року до Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна були внесені відповідні записи за реєстровими номерами 2347440 та 2347313, що підтверджується витягами з державних реєстрів.

Згідно свідоцтва про смерть іпотекодавець ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна позивач підтвердила, що квартира АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 .

Із наведених державних реєстрів вбачається, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано обтяження на квартиру за реєстраційним номером 2347313, підстава обтяження іпотечний договір, 2307, 29.08.2005, а в Державному реєстрі Іпотек обтяження за реєстраційним номером 2347440, у виді іпотеки, за вказаним іпотечним договором, іпотекодавець ТОВ «Український промисловий банк».

Згідно відповіді Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 листопада 2020 року № 27-14293/20, наданої на адвокатський запит представника позивача, постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2010 року № 19 було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію з 21 жовтня 2010 року ТОВ «Український промисловий банк». Також повідомлено, що Фондом здійснювалася лише виплата гарантованої суми відшкодування вкладникам ТОВ «Український промисловий банк», а ліквідаційна процедура зазначеного банку здійснювалася Національним банком України.

Із відповіді Національного банку України від 21 жовтня 2020 року № 63-0005/60612 слідує, що активи ТОВ «Український промисловий банк», які не були продані під час процедури його ліквідації, передані в управління ТОВ «Інвестиційна компанія «ІФГ Капітал» (далі Управитель) на підставі відповідного договору. Разом з тим повідомлено, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором, укладеним з ТОВ «Український промисловий банк» відсутня у переліку активів, переданих в управління Управителя. Також повідомлено, що кредитна справа (кредитний договір) на ім`я ОСОБА_1 на архівне зберігання до Національного банку України не передавалися.

Із змісту позову вбачається, що в лютому 2007 року позивач зверталася до працівників Банку та їй було повідомлено про відсутність заборгованості по кредитному договору та заборона на відчуження майна буде знята.

Доказів письмового підтвердження відсутності заборгованості перед Банком позивач суду першої інстанції не надала.

Відповідь Національного банку України позивач вважає підтвердженням її доводів про відсутність заборгованості по кредитному договору.

Також позивач вказала, що підставою для звернення до суду стало те, що нею виконано всі умови кредитного договору, але припинити обтяження зареєстровані в державному реєстрі стосовно предмету іпотеки вона не може в зв`язку з припиненням діяльності з 21 січня 2010 року ТОВ «Український промисловий банк».

У ході розгляду справи з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, доступ до якого є відкритим, судом першої інстанції встановлено, що на дату ухвалення цього рішення ТОВ «Український промисловий банк» перебуває в стані припинення.

Даних про те, що вказане Товариство вже припинено Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань не містить.

Отже, встановлене свідчить про те, що ТОВ «Укрпромбанк» згідно даних Єдиного державного реєстру на даний час ще не припинило свою діяльність як юридична особа. Тому висновок суду про те, що зазначене спростовує доводи позивача про припинення діяльності вказаного Банку, є правильним.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Пунктом 6.2. іпотечного договору передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання зобов`язань, забезпечених іпотекою за цим Договором.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України зобов`язання вважається виконаним належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться.

За приписами статей 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що станом на лютий 2007 року вона повністю погасила заборгованість за кредитним договором. Оскільки зобов`язання за кредитним договором припинилося його належним виконанням, то додаткове зобов`язання за іпотечним договором також слід вважати припиненим. У зв`язку з цим позивач просила: скасувати записи про обтяження нерухомого майна, зокрема виключивши з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис №2347313 про заборону на нерухоме майно за іпотечним договором 2307 від 29 серпня 2005 року щодо об`єкта обтяження трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 та виключивши з Державного реєстру іпотек запис №2347440.

Між тим, доказів про те, що основне зобов`язання виконане, позивач суду першої інстанції не надала та матеріали справи не містять доказів того, що кредитор визнав право іпотекодавця, передбачене частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобов`язання. У зв`язку з тим, відсутні підстави стверджувати про припинення дії іпотечного договору.

Вимог про визнання права іпотекодавця на припинення зобов`язання, позивач не пред`являла.

Судом встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором, укладеним з ТОВ «Український промисловий банк» відсутня у переліку активів, переданих Національним Банком України в управління Управителя, а також, що кредитна справа (кредитний договір) на ім`я ОСОБА_1 на архівне зберігання до Національного банку України не передавалися.

Взявши до уваги вказані дані, а також те, що позивач не надав доказів на підтвердження відсутності в позичальника заборгованості, суд дійшов висновку про недоведеність належного виконання боржником зобов`язань з погашення кредитних коштів та сплати пов`язаних з кредитом платежів відповідно до умов, передбачених кредитним договором, яке прийняте кредитором.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з абзацом другим частини другої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Водночас, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору).

Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до статті 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Згідно з пунктом 5 Глави 15 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 року (далі - Порядок), нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 6.1 Глави 15 Розділу ІІ Порядку передбачено, що про зняття заборони, а також про зняття судовими або слідчими органами та органами державної виконавчої служби накладеного ними арешту на майно нотаріус робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна.

Отже, законодавством передбачено підстави та порядок зняття заборони відчуження нерухомого майна.

Враховуючи необхідність документального закріплення підстав зняття нотаріусом заборони відчуження нерухомого майна (нотаріус не може зняти заборону без офіційного звернення), у разі особистого звернення до нотаріуса осіб, які є ініціаторами зняття заборони, та мають на це необхідні права та повноваження, нотаріусу слід відбирати від таких осіб відповідну заяву, в якій міститиметься прохання про зняття заборони відчуження нерухомого майна та до якої додаються необхідні підтверджуючі документи.

При одержанні заяви та підтверджуючих документів, на виконання пункту 6.1. Глави 15 Розділу ІІ Порядку, нотаріус реєструє таку заяву в журналі реєстрації вхідних документів та робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна.

Після зняття заборони відчуження нерухомого майна нотаріус, який зняв заборону, може провести державну реєстрацію припинення обтяження (заборони), а також припинення іншого речового права (іпотеки) - у разі, коли знімається заборона з предмета іпотеки, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тобто у процедурі зняття заборони первинними є дії щодо завершення початої нотаріальної дії з накладення заборони (з проставленням відміток у відповідному реєстрі та алфавітній книзі та проставлення відмітки на правочині) та лише після цього можливе внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо припинення заборони та іпотеки.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.

За положеннями частини першої статті 593 ЦК України припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується.

Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням, є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки.

Звернення особи до суду з позовом про визнання іпотеки такою, що припинена, на підставі частини першої статті 593 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.

Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12 - 15, 20 ЦК України), слід дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобов`язання таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України.

Посилання позивача на те, що у лютому 2007 року їй було повідомлено про відсутність заборгованості по кредитному договору та працівниками банку вона була запевнена, що заборона на відчуження майна буде знята у зв`язку з повним виконанням умов договору, є неспроможними, оскільки відсутність відповідних дій з боку банку до пред`явлення позову є підтвердженням невизнання ним вказаних обставин.

Таким чином, право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом скасування записів про обтяження нерухомого майна чи шляхом припинення зобов`язання за договором.

Подібний правовий висновок висловив Верховний Суд України у постанові від 04 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14 та Верховний Суд у постанові від 18 вересня 2019 року у справі №695/3790/15 (провадження №61-7769 св18).

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом скасування записів про обтяження нерухомого майна, які є похідними; звернення до суду з позовом про скасування записів про обтяження нерухомого майна є неефективним способом захисту порушених прав власника майна.

Апеляційний суд виходить з того, що дійсно записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном. Проте у справі, яка переглядається, ефективним способом захисту порушених прав позивача було пред`явлення позову про визнання іпотеки такою, що припинена (оскільки щодо цього існував спір, про що свідчить факт нездійснення відповідачем дій щодо визнання права іпотекодавця на припинення зобов`язання, забезпеченого іпотекою), а не про скасування записів про обтяження нерухомого майна та виключення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек. Підстави для нотаріуса вчиняти певні дії відсутні, оскільки у випадку одержання відповідної заяви та підтверджуючих документів або за наявності рішення суду нотаріус сам повинен зняти заборону відчуження майна та провести державну реєстрацію припинення обтяження (заборони), а також - припинити інше речове право (іпотеку).

З огляду на зазначене, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що ініційований позивачем спосіб судового захисту не є ефективним та мотивуючи судове рішення недоведеністю припинення зобов`язань по кредитному договору, дійшов передчасних висновків, оскільки вимог про визнання іпотеки такою, що припинена не пред`явлено.

Копії квитанцій долучені до апеляційної скарги на видачу готівки та оплати кредиту колегія суддів відхиляє, оскільки такі документи не були надані без поважних причин до суду першої інстанції.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог по суті є правильними.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а оскаржуване рішення суду змінити, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції по суті вирішення питання не спростовують, на їх законність не впливають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Гордейчук Юлією Олександрівною, задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2021 року змінити з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

У решті рішення суду залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 11 січня 2022 року.