КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №1462/19 Головуючий 1 інстанція - Дубас Т.В.
Провадження № 22-ц/824/4352/2022 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сушко Л.П., Олійника В.І.

за участю секретаря: Лободи Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бадахов Юрій Назірович, Приватний виконавець виконавого округу міста Києва Тетявський Анатолій Миколайович, ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з вказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 05.09.2007 року між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником якого є Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», було укладено кредитний договір № 014/2563/81/60232, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії в сумі 101 500,00 доларів США зі сплатою 13% річних строком по 05.09.2027 рік.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та позивачем було укладено договір поруки від 05.09.2007 року, а також договір іпотеки до кредитного договору від 05.09.2007 року № 014/2563/81/60232, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. за реєстровим № 3476.

30.01.2019 року позивачу стало відомо, що на його ім`я приватним виконавцем Телявським А.М. було відкрито виконавче провадження № 58205589 на підставі виконавчого напису, виданого 29.12.2018 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Ю.Н.Бадаховим за реєстровим номером № 4406 про звернення стягнення на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: земельну ділянку площею 0,1233 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер :01:007:0281.

Позивач вважає, що виконавчий напис від 29.12.2018 року за № 4406 вчинено з грубим порушенням порядку вчинення виконавчих написів нотаріусів, дії відповідача є незаконними і такими, що порушують права позивача.

З огляду на викладене та посилаючись на вимоги законодавства, позивач просив суд визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бадахова Ю.Н. від 29.12.2018 року, зареєстрований в реєстрі за № 4406, таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бадахов Юрій Назірович, Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський Анатолій Миколайович, ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню - задоволено.

Визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бадахова Юрія Назіровича від 29.12.2018 року зареєстрований в реєстрі за номером 4406, - таким, що не підлягає виконанню.

Стягнуто з відповідача на користь дердави судовий збір.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувя з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що воно ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням усіх обставин справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт зазначає, що вказане рішення суду підлягає частковій зміні. Судом першої інстанції не зазначено, що днем настання строку виконання кредитного зобов`язання в повному обсязі, виникнення права вимоги на всю суму кредитної заборгованості є 19.08.2015 рік. Окрім того, оскаржуваним виконавчим аписом було порушено права третьої особи ОСОБА_2 , на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

У відповідності до ст. 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що 05.09.2007 року між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником якого є Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», було укладено кредитний договір № 014/2563/81/60232, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії в сумі 101 500,00 доларів США зі сплатою 13% річних строком по 05.09.2027 рік, що підтверджується змістом кредитного договору.

Крім цього, у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та позивачем було укладено договір іпотеки до кредитного договору від 05.09.2007 року № 014/2563/81/60232, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. за реєстровим № 3476, що підтверджується наявним у матеріалах справи договором іпотеки.

19.06.2015 року відповідач звернувся до позивача з вимогою № 114-00-00/15-35944 про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором від 05.09.2007 року № 014/2563/81/60232.

29.12.2018 рокку приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.В. за заявою відповідача було вчинено виконавчий напис за реєстровим №4406 про звернення стягнення на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: земельну ділянку площею 0,1233 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер :01:007:0281, що підтверджується наявними у матеріалах справи заявою та виконавчим написом. У вказаному виконавчому написі було запропоновано задовольнити вимоги відповідача щодо погашення заборгованості, яка виникла за період з 13.11.2015 року по 12.11.2018 рік у сумі 103 848,52 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 2 896 505,64 грн. та 10 000 грн. плату за вчинення виконавчого напису.

Відповідачем було надано суду вимогу до позивача № 114/5-135834 від 27.11.2018 року про погашення заборгованості за кредитним договором від 05.09.2007 року № 014/2563/81/60232, проте не було надано доказів направлення її йому. Приватним нотаріусом було надано копії матеріалів, на підставі яких було вчинено оспорюваний виконавчий напис, але їх якість не дає можливості встановити обставин надсилання позивачу зазначеної вимоги.

У згаданій вимозі № 114/5-135834 від 27.11.2018 року запропоновано позивачу протягом не більше ніж 30 календарних днів з дати цієї вимоги здійснити дострокове погашення кредиту у повному обсязі разом зі сплатою процентів та пені відповідно до умов кредитного договору, а саме: 69 495,92 доларів США в еквіваленті по курсу НБУ 1 938 355,25 грн. - заборгованість за кредитом, 34 352,60 доларів США в еквіваленті по курсу НБУ 958 150,39 грн. - заборгованість за процентами, розрахована пеня. Відповідачем було у вимозі вказано, що суму пені позивачу повідомлять на їх відділенні, в якому буде здійснено погашення кредитної заборгованості.

З наданого відповідачем розрахунку заборгованості, що вказана у вимозі та в оспорюваному виконавчому написі, вбачається, що заборгованість за кредитом у сумі 69 495,92 доларів США розрахована з 29.01.2015 року, заборгованість за процентами у сумі 34 352,60 доларів США - з 15.02.2015 року.

З витягу з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень та постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Телявського Анатолія Миколайовича від 25.01.2019 року вбачається, що 25.01.2019 року було відкрито виконавче провадження за № 58205580 про примусове виконання оскаржуваного виконавчого напису.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права. 2) визнання правочину недійсним. 3) припинення дії, яка порушує право. 4) відновлення становища, яке існувало до порушення. 5) примусове виконання обов`язку в натурі. 6) зміна правовідношення. 7) припинення правовідношення. 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди. 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Статтею 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України, якими, зокрема, є Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій), постанова Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів».

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника. дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи. номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи. строк, за який має провадитися стягнення. інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

З огляду на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.03.2019 року у цивільній справі № 137/1666/16-ц, учинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус проводить свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції та не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає та не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, по захист якого він звернувся до нотаріуса, повинне існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст.88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений у пп. 2.3 п. 2 гл. 16 розд. ІІ порядку вчинення нотаріальних дій, шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, учинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів ст.ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст. 50, 87, 88 закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом учинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне в стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить протилежного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів.

Для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2019 року у справі № 916/3006/17 визначила, що строк для звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, передбачений ст. 88 Закону «Про нотаріат», безпосередньо пов`язаний з позовною давністю, встановленою ЦК. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідачем не було надано нотаріусу усіх документів, що вказували на безспірність заборгованості позивача, і не було надано доказів того, що відповідач надав нотаріусу докази надсилання вимоги. Отже, у нотаріуса були відсутні законні підстави вчиняти оспорюваний виконавчий напис.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 12.12.2022.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Л.П. Сушко

В.І. Олійник