Постанова

Іменем України

14 липня 2022 року

м. Київ

справа № 569/17967/20-ц

провадження № 61-5174св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна іпотечна установа, приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Матвійчук Олександр Сергійович,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 2021 року у складі судді Харечка С. П. та постанову Рівненського апеляційного суду від 10 травня 2022 року у складі колегії суддів: Хилевича С. В., Боймиструк С. В., Шимків С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів попередніх інстанцій

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Державної іпотечної установи, приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Матвійчука О. С., третя особа - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»), про визнання зобов`язань припиненими.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 07 серпня 2006 року між її колишнім чоловіком - ОСОБА_3 і ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» укладений кредитний договір № Ф1-06/46259-74. За цим договором позичальник отримав 27 000 євро під 9 % річних на строк до 07 серпня 2016 року. З метою забезпечення основного зобов`язання ОСОБА_3 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Того ж дня і надалі, між сторонами укладалися додаткові угоди до кредитного договору, а 25 вересня 2010 року між нею та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» укладений договір поруки № Ф1-06/46259-74.

11 лютого 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступив своє право вимоги на користь Державної іпотечної установи за кредитним договором, іпотечним договором та договором поруки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

16 квітня 2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчуком О. С. після заведення спадкової справи та отримання інформаційної довідки про те, що квартира перебуває в іпотеці, надіслано на адресу банку повідомлення про відкриття спадщини, що підтверджено відповідним фіскальним чеком. З цією ж метою, 08 травня 2019 року вона особисто відвідала начальника відділу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», а 30 березня 2020 року надіслала Державній іпотечній установі листа, де повідомила про смерть позичальника ОСОБА_3 і про заведення спадкової справи, що підтверджено відповідним описом вкладення і фіскальним чеком. Вважає, що Державна іпотечна установа пропустила строк, визначений частиною другою статті 1281 ЦК України, для пред`явлення своїх кредиторських вимог до неї, як спадкоємця майн аборжника.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати припиненими:

- кредитний договір від 07 серпня 2006 року № Ф 1-06/46259-74 та додаткові договори до нього, укладені між ПАТ «Фінанси та кредит» та ОСОБА_3 ;

- іпотечний договір від 07 серпня 2006 року № 46259-74 та додаткові договори до нього, укладені між ПАТ «Фінанси та кредит» та ОСОБА_3 ;

- договір поруки від 25 вересня 2010 року № Ф1-0б/4б259-74-п, укладений між ПАТ «Фінанси та кредит», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відправлені ОСОБА_1 03 березня 2020 року на адресу Державної іпотечної установи документи зазначені в Описі вкладення в цінний лист не містять номеру поштового відправлення, що суперечить пункту 61 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, а тому не є належним підтвердженням повідомлення кредитора про смерть боржника.

Днем, коли кредитор дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини є повідомлення від 11 грудня 2020 року, коли Державна іпотечна установа отримала довідку за № 083-3389/20 від АТ «Банк «Фінанси та кредит», як первісного кредитора про смерть ОСОБА_3 .

Крім того, вимоги позивача про визнання припиненими кредитного договору, додаткових договорів до нього, іпотечного договору, додаткових договорів до нього, договору поруки, є неналежним способом захисту.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 10 травня 2022року рішення суду першої інстанції змінено, викладено мотивувальну частину у редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що вимоги позивачки не підлягали задоволенню з мотивів необґрунтованості та недоведеності вимог без вказівка на те, що позивачкою обраний неефективний спосіб захисту прав.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У червні 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 10 травня 2022року, в якій просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. У касаційній скарзі вказує на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 308/3188/19.

У липні 2022 року Державна іпотечна установа подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила, що наведені скаржником доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, фактично ОСОБА_1 , за наслідками відмови в позові з підстав невідповідно обраного способу захисту, намагається ініціювати повторне звернення до суду з аналогічним позовом.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Обставини, встановлені судами

07 серпня 2006 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступник - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») укладений кредитний договір № Ф1-06/46259-74, за умовами якого банк надав позичальнику 27 000 євро з оплатою за процентною ставкою 9,0 % річних, з датою остаточного повернення - 07 серпня 2016 року. З метою забезпечення виконання основного зобов`язання того ж дня укладений договір іпотеки № 46259-74, за яким ОСОБА_4 передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

05 серпня 2008 року між ОСОБА_3 і ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» укладена додаткову угоду до кредитного договору № Ф1-06/46259-74 про зміну процентної ставки за кредитом до 11,4 %.

25 вересня 2010 року укладено додаткову угоду № 2, якою змінено кінцевий термін погашення кредиту до 07 серпня 2017 року. Також у пункті 9 цієї угоди вказано, що на той момент позичальником допущено прострочення кредиту у розмірі 4 626,12 євро.

05 серпня 2008 року та 25 вересня 2010 року ОСОБА_3 і ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» уклали додаткові угоди до кредитного договору № Ф1-06/46259-74.

25 вересня 2010 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладений договір поруки до кредитного договору № Ф1-06/46259-74.

11 лютого 2015 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і Державною іпотечною установою укладений договір про відступлення права вимоги № 14/4-В за договорами (кредитним, іпотеки, поруки тощо), за умовами якого новий кредитор набув права вимоги за кредитним договором від 07 серпня 2006 року № Ф1-06/46259-74, іпотечним договором від 07 серпня 2006 року № 46259-74 та договором поруки від 25 червня 2006 року № Ф1-06/46259-74, укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

15 жовтня 2015 року Державна іпотечна установа листом № 7223/11/2 повідомила ОСОБА_3 про відступлення прав вимоги за кредитним та забезпечувальними договорами. Отримання позичальником повідомлення про відступлення прав вимоги не заперечується сторонами у справі.

ОСОБА_3 і ОСОБА_1 перебували у шлюбі. Заповітом від 20 серпня 2010 року ОСОБА_3 заповів все належне йому майно на користь позивачки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

04 січня 2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчуком О. С. заведено спадкову справу № 02/2019 (номер у спадковому реєстрі 53579853).

25 січня 2019 року приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Матвійчук О. С. отримав Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 153982243, за змістом якої, квартира АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю, перебуває в іпотеці, іпотекодержатель: філія Банку «Фінанси та Кредит» ТОВ у Рівненській області; реєстраційний номер обтяження: 3569987. В зв`язку з цим, 16 квітня 2019 року нотаріусом надіслано на адресу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» повідомлення про відкриття спадщини. Факт направлення листа підтверджено фіскальним чеком АТ «Укрпошта» з трек-номером 260.

07 грудня 2020 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» своєю довідкою № 083-3399/20 повідомило Державну іпотечну установу про смерть ОСОБА_3 , про що банку стало відомо з листа приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Матвійчука О. С. від 16 квітня 2019 року №130/02-14.

10 лютого 2021 року Державна іпотечна установа заявила до ОСОБА_1 про свої права кредитора за кредитним та іпотечним договорами, про що надіслано відповідну вимогу № 490/15/3.

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами першою, другою статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Згідно з статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Отже, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника.

Відповідно до статті 1281 ЦК України ( у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коливін дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Встановлені статтею 1281 ЦК України строки є преклюзивними, а тому їх недотримання позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18).

Приписи статей 1281 і 1282 ЦК Українита статті 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів: 1) у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; 2) спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця; 3) спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; 4) спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; 5) кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; 6) наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що Державна іпотечна установа як кредитор протягом шести місяців з дня, коли повідомили про смерть позичальника пред`явила вимогу ОСОБА_1 як спадкоємиці боржника, а остання не надала суду доказів про належне виконання нею обов`язку, передбаченого частиною першою статті 1281 ЦК України, щодо повідомлення про смерть позичальника нового кредитора, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність вимог позивачки.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах ні у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 308/3188/19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц сформульовано висновки про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 сформульовано висновки про те, що якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений закономабо договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 308/3188/19, Верховний Суд вказав на те, що передбачений законом спосіб захисту у вигляді припинення судом існуючого правовідношення на майбутнє (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України) за своєю правовою суттю відрізняється від способу захисту у вигляді визнання судом припиненим договору в минулому, який законом не передбачений. Належним способом захисту прав особи у випадку пропуску кредитором преклюзивних строків звернення із вимогою до спадкоємця буде визнання такою, що припинена іпотеки за іпотечним договором.

Тобто, заявниця за змістом доводів касаційної скарги вважає, що суди повинні були відмовити у задоволенні її вимог у зв`язку з обранням неефективного способу захисту своїх прав, оскільки це є пріоритетним та не залежить від інших встановлених судом обставин.

Верховний Суд відхиляє такі доводи заявниці, оскільки висновки про неефективність обраного позивачем способу захисту своїх прав мають правове значення лише у разі встановлення судом порушених, невизнаних чи оспорюваних прав позивач. За відсутності доведеності в судовому порядку порушених прав у позивача, ефективність обраного способу захисту не має правового значення.

У справі, що переглядається, суди встановили, що ОСОБА_1 не надала суду доказів порушення кредитором строку пред`явлення вимог до неї як спадкоємиці боржника, що дало підстави судам для висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог про визнання припиненими зобов`язань за кредитним та іпотечним договорами, а отже відсутні підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту своїх прав.

Саме тому суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення, виключив з мотивів відмови у задоволені позову посилання суду першої інстанції на обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав.

Не заслуговують на увагу доводи заявниці про те, що ефективним способом захисту прав позивачки є вимоги про визнання припиненими зобов`язань за кредитом та забезпечувальними договорами, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 1282 ЦК Україниспадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Водночас згідно зі статтею 1281 ЦК Україниу відповідній редакції спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Отже, встановлені статтею 1281 ЦК Українистроки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 цього Закону).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Зміст цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання. Натомість такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням, цей Закон не передбачає.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Сплив визначеного статтею 1281 ЦК Українистроків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги, а не припинення зобов`язання.

Зазначена правова позиція сформульована у постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року № 6-786цс17, від 05 липня 2017 року № 6-1840цс16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522407/15-ц (провадження № 14-53 цс 18).

Таким чином, сплив строку, передбаченого частиною другою статті 1281 ЦК України, сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

Отже, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження не знайшли своє підтвердження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2022 року ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору у розмірі 5 044,80 грн на строк не довше, ніж до ухвалення судового рішення у справі, суд, ухвалюючи рішення стягує із заявника 5 044,80 грн судового збору, який має бути перерахований або внесений за такими реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м. Києві/Печерс. р-н/22030102; код отримувача (за ЄДРПОУ) - 37993783; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача - UA0026007; код класифікації доходів бюджету- 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 2021 року у незміненій частині та постанову Рівненського апеляційного суду від 10 травня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 2021 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 10 травня 2022 року у розмірі 5 044,80 грн.

На підтвердження сплати судового збору ОСОБА_1 надати суду документ, що підтверджує його сплату.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний