Справа № 461/2857/20 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/1684/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 квітня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання угоди про надання кредиту частково недійсною, визнання недійним застосування штрафів, пені та комісій, зобов`язання зарахування таких в рахунок погашення суми кредиту та здійснення перерахунку заборгованості по угоді про надання кредиту.

В обґрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, покликається на те, що 27 листопада 2018 року між ним та Акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено угоду про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, за умовами якої йому надано кредит в розмірі 11 188,60 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 22.99 % річних строком користування 36 місяців. Стверджує, що окрім сплати процентів в розмірі 22.99% відповідач згідно п.п. (б) п. 1 угоди про надання кредиту № 501088523 встановив на постійній основі комісійну винагороду за обслуговування кредиту в розмірі 2.45% від суми кредиту, яка повинна сплачуватися позичальником щомісячно 27 числа кожного місяця в розмірі 274.12 грн., відтак загальний розмір комісійної винагороди по кредитному договору складає 9 868,32 грн. Крім того, відповідач встановив на постійній основі комісійну винагороду за переказ коштів та приймання готівки на рахунки в банку, що повинні оплачуватися згідно діючих тарифів, тобто додатково встановив плату за повернення заборгованості по кредитному договору. Зазначає, що обслуговування кредиту взагалі не являється банківською послугою, в розумінні Закону України «Банки та банківську діяльність», за яку банк може отримувати будь-яку плату чи винагороду, а за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати виключно проценти. Вважає, що встановлення банком будь-якої плати за дії, які споживач здійснює на користь банку, є несправедливою та недійсною умовою кредитного договору, а отримання плати, яку встановив відповідач, за послуги, пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, не передбачено статтею 20 Закону України «Про споживче кредитування», яка містить вичерпний перелік додаткових та супутніх послуг кредитодавця, за які банк має право отримувати плату. Вказує, що умови кредитного договору, що передбачають комісію за обслуговування кредиту є несправедливою умовою договору, суперечать Закону України «Про споживче кредитування», та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду інтересам позивача. Крім того, банком не наведено жодної методики та бази нарахування плати за розрахунково-касове обслуговування по кредитному договору, вартість плати за кожну окрему послугу, що буде надаватися за цю плату, а лише обмежився загальною назвою послуги, структура вартості якої є незрозумілою та незаконною. Наголошує, що його не було ознайомлено з тарифами розрахунково-касового обслуговування та тарифами за переказ коштів та приймання готівки. Звертає увагу, що банком стягнуто з нього 1700 грн. штрафу та 36,56 грн. інших комісій, що не передбачені умовами кредитного договору, за які споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені в договорі про споживчий кредит, а тому сплачені ним штрафи та інші комісії в розмірі 1736,56 грн. підлягають визнанню недійними, а вже сплачені кошти можуть бути зараховані в рахунок погашення основного боргу по кредиту. На думку позивача, йому лише видано кредит в розмірі 10 098,01 грн., оскільки 1090,59 грн. банк зарахував як оплату страхового платежу до договору добровільного страхування ризиків позичальника, що відноситься до супутньої послуги, а тому банк не має права нараховувати на суму страхового платежу будь-які проценти та комісії. Стверджує, що відповідач приховав від нього реальну вартість кредиту та його складові, чим ввів його в оману, а також не здійснив розрахунок реальної річної процентної ставки, не визначив та не вказав про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді.

З наведених підстав просить:

-визнати недійним підпункт (б) пункту 1 угоди про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року, яким встановлено комісійну винагороду за обслуговування кредиту в розмірі 2.45 % від суми кредиту, зазначеної в цьому Акцепті баз ПДВ та комісійну винагороду за переказ коштів та приймання готівки на рахунки банку, що сплачуються згідно діючих Тарифів Банку; пункт (колонку) 7.2 графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки х врахуванням вартості всіх супутніх послуг Додатку № 1 до Угоди про надання кредиту № 501088523 від 27.11.2018 року, яким встановлено сплату щомісячного платежу за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 274.12 грн., що підлягає сплаті рівними платежами, 27 числа кожного місяця, за період з 27 грудня 2018 року по 27 листопада 2021 року на загальну суму 9 868,32 грн.

-визнати недійсним застосування штрафів, пені та комісій за прострочення платежів (внесення суми) по кредиту, за розрахунково-касове обслуговування основної картки та комісійних доходів по платіжній картці за обслуговування неактивного рахунку, застосування яких не передбачено умовами Угоди про надання кредиту № 501088523 від 27 листопада 2018 року, а сплачені (стягнуті) суми штрафів та комісій на загальну суму в розмірі 1 736 грн. 56 коп. по кредиту зобов`язати Акціонерне товариство «Альфа-Банк» зарахувати в рахунок погашення суми кредиту (основного боргу) по Угоді про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року;

-зобов`язати Акціонерне товариство «Альфа-Банк» здійснити перерахунок заборгованості по Угоді про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року та зарахувати уже сплачені ОСОБА_1 проценти та комісійну винагороду Банку за обслуговування кредиту, переказ коштів та прийняття готівки на рахунки Банку в рахунок погашення суми кредиту (основного боргу) по Угоді про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року;

-стягнути з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 понесені у справі судові витрати.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт стверджує, що висновки суду першої інстанції про те, що отримання банком плати за обслуговування кредиту не суперечить приписам Закону України «Про споживче кредитування» не відповідають нормам матеріального права, оскільки банк має право отримувати комісію лише за надання додаткових та супутніх послуг, що пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, виключний перелік яких встановлено статтею 20 Закону України «Про споживче кредитування», а тому банк міг лише встановлювати одноразову комісію за відкриття поточного рахунку, що необхідний для отримання коштів чи обслуговування кредиту, тобто отримувати одноразову плату за супутню послугу, що пов`язана виключно з відкриттям такого рахунку. Зазначає, що право на стягнення комісії, пов`язаної з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, в тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, додатково надано банкам згідно нової редакції Закону України «Про споживче кредитування», яка вступила в силу з 19 січня 2020 року, однак відповідач, в супереч вимогам чинного законодавства, встановив таку комісію з моменту укладення кредитного договору, тобто з 27 листопада 2018 року, а не з 19 січня 2020 року. Вказує, що умова кредитного договору, що передбачає комісійну винагороду за розрахунково-касове обслуговування є несправедливою умовою договору, оскільки її розмір є занадто великим та є більшим ніж розмір процентів за користування кредитом у понад 2 рази, що є окремою підставою для визнання кредитного договору в цій частині недійсним. Звертає увагу, що додаток № 4, що зазначений у п. 2 «Інші умови» Умов кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії ОСОБА_1 не підписувався та сторонами не узгоджувався. Вважає, що відповідач не здійснював ніякого розрахунково-касового обслуговування за кредитним договором, оскільки кошти сплачувалися онлайн через мережу інтернет без звернення в банк або через термінал (банкомат) у відділенні банку, за що банк окремо стягував комісію в розмірі 15 грн., а через касу банку кошти ніколи не вносилися, відтак послуга з розрахунково-касового обслуговування за обслуговування кредиту є надуманою умовою кредитного договору і така послуга не надається взагалі. Наголошує, що судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду в аналогічних справах. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати.

12 листопада 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав заяву про відмову від апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду щодо визнання недійсним комісійної винагороди за переказ коштів та приймання готівки на рахунки банку та застосування банком пені за кредитним договором, а відтак рішення суду в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

07 листопада 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника.

В судове засідання не з`явилися сторони, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 17 листопада 2022 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 07 листопада 2022 року, датою ухвалення постанови є саме 17 листопада 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що погоджена сторонами кредитного договору плата за обслуговування кредиту належить до загальних витрат за споживчим кредитом та не суперечить приписам Закону України «Про споживче кредитування», а відтак банк мав право на її отримання.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що 27 листопада 2018 року між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено угоду про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого позичальнику надано кредит для власних потреб в розмірі 11188.60 грн. строком на 36 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 22.99% річних.

Пунктом 1 угоди про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року передбачено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги банком встановлюється комісійна винагорода, а саме: а) за надання кредиту 0.00% від суми кредиту; б) за обслуговування кредиту 2.45 % від суми кредиту, зазначеної в угоді. Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки на рахунки в банку сплачується згідно діючих тарифів банку.

Додатком № 1 до угоди про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року передбачено Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з врахуванням вартості всіх супутніх послуг.

У стовпчику 7.4 Графіку платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту зазначено, що розмір щомісячних платежів за розрахунково-касове обслуговування кредиту складає 274.12 грн., тобто 2.45 % від суми кредиту, а загальна плата за розрахунково-касове обслуговування протягом всього строку дії кредитного договору становить 9868.32 грн.

З долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за угодою про надання кредиту № 501088523 від 27 листопада 2018 року вбачається, що позивачем частково сплачувалися кошти за обслуговування кредиту, а в загальному станом на 20 березня 2020 року сплачено 1918.84 грн. комісії за обслуговування кредиту (т. 1 а.с. 24).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до ч.ч. 1,2 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Аналіз змісту підпункту (б) пункту 1 угоди про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року та стовпчика 7.4 Графіку платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту, що є додатком № 1 до угоди, дає підстави для висновку про те, що комісійна винагорода за обслуговування кредиту в розмірі 2.45 % від суми кредиту включає в себе плату за розрахунково-касове обслуговування.

Однак в умовах угоди про надання кредиту № 501088523 та додатках до неї не зазначено, що саме входить в структуру плати за обслуговування кредиту, в тому числі не зазначено, чи включає в себе обслуговування кредиту плату за послуги банку, безоплатність яких передбачена Законом України «Про споживче кредитування».

Крім того, в підпункті (б) пункту 1 угоди про надання кредиту № 501088523 передбачено, що комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки на рахунки в банку сплачується згідно діючих тарифів банку, що свідчить про те, що вказані послуги оплачуються окремо.

Висновок про нікчемність положень кредитного договору, якими встановлена комісія за розрахунково-касове обслуговування кредиту, з посиланням на вищевказану постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, викладено у постановах Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 180/1434/20 (провадження № 61-9418св21) та від 31 серпня 2022 року у справі № 465/3228/19 (провадження 61-7553ск21).

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що умови угоди про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року, укладеної між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , в частині встановлення щомісячної плати за обслуговування кредиту в розмірі 2,45% від загальної суми кредиту на день видачі, що становить в сумі 274.12 грн. щомісячно, суперечать положенням частини першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому такі умови є нікчемними.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15 від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.

Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, умови угоди про надання кредиту №501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року, укладеної між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , в частині встановлення щомісячної плати за обслуговування кредиту в розмірі 2,45% від загальної суми кредиту на день видачі, є нікчемними в силу закону, а отже, не підлягають визнанню недійсними судом.

Крім того, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив, в тому числі, і визнати недійсним стягнення штрафів, застосування яких не передбачено умовами угоди про надання кредиту № 501088523 від 27 листопада 2018 року, та зобов`язати Акціонерне товариство «Альфа-Банк» зарахувати сплачені суми штрафів в рахунок погашення суми кредиту (основного боргу) за угодою про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року.

Умовами угоди про надання кредиту №501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року не передбачено застосування до позичальника санкцій у вигляді штрафу за неналежне виконання умов договору.

Однак, як вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №501088523, йому нараховано заборгованість за штрафами на загальну суму 4500 грн., на погашення якої ним сплачено 1300 грн.

В суді апеляційної інстанції представник Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Блажевський П.І. визнав, що така заборгованість нарахована ОСОБА_1 помилково.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що банком неправомірно нараховано штраф за неналежне виконання умов кредитного договору, застосування якого не передбачено умовами договору, які погоджено сторонами, а відтак, сплачений штраф підлягає зарахуванню в рахунок погашення суми основного боргу за кредитом.

Оскільки, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, щодо нікчемності правочину, тому, вказуючи про нікчемність правочину, одночасно підлягають застосуванню наслідки недійсності нікчемного правочину, визначені у статті 216 ЦК України.

З огляду на нікчемність умов угоди про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року, укладеної між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , в частині встановлення щомісячної плати за обслуговування кредиту в розмірі 2,45% від загальної суми кредиту на день видачі, та, враховуючи вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості за угодою про надання кредиту №501088523 від 28 листопада 2018 року, зарахувавши сплачену ОСОБА_3 комісію в рахунок погашення суми основного боргу за кредитом, підлягають застосуванню правові наслідки виконання нікчемного правочину шляхом зобов`язання Акціонерного товариства «Альфа-Банк» здійснити перерахунок заборгованості за угодою про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року та зарахування вже сплачені ОСОБА_1 комісійні винагороди банку за обслуговування кредиту в рахунок погашення суми основного боргу за кредитом за угодою про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року, що забезпечить захист інтересів позивача.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають до задоволення в частині зобов`язання Акціонерного товариства «Альфа-Банк» здійснити перерахунок заборгованості за угодою про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року та зарахувати вже сплачені ОСОБА_1 комісійні винагороди банку за обслуговування кредиту та штраф в рахунок погашення суми основного боргу за кредитом за угодою про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся із заявою про стягнення витрат на правничу допомогу, долучивши додаткову угоду № 1 від 30 серпня 2021 року до договору про надання правової допомоги № 9-10/03/2020 від 10 березня 2020 року, остаточний розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги №№ 9-10/03/2020 від 10 березня 2020 року, укладений між Адвокатським бюро «Тараса Буковинського» та ОСОБА_1 .

Пунктом 4.2 договору про надання правової допомоги №№ 9-10/03/2020 від 10 березня 2020 року передбачено, що гонорар адвоката становить 5000 грн., що сплачується клієнтом в безготівковому порядку протягом 7 календарних днів з моменту підписання договору.

Квитанцією № 871010027 від 10 березня 2020 року підтверджується, що ОСОБА_1 сплатив 5000 грн. Адвокатському бюро «Тараса Буковинського» на підставі договору про надання правової допомоги №№ 9-10/03/2020 від 10 березня 2020 року.

За представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції встановлюється окрема сума винагороди в розмірі 1200 грн. за кожне судове засідання (п. 4.9 договору про надання правової допомоги №№ 9-10/03/2020 від 10 березня 2020 року).

Згідно з додатковою угодою № 1 від 30 серпня 2021 року до договору про надання правової допомоги № 9-10/03/2020 від 10 березня 2020 року пункт 4.10 договору викладено у такій редакції: «Розмір гонорару адвоката за надання правової допомоги та представництво інтересів клієнта в суді апеляційної інстанції становить 2500 грн. та повинен бути сплачений клієнтом протягом трьох календарних днів з моменту прийняття постанови Львівським апеляційним судом у цивільній справі № 461/2857/20 та не входить в розмір гонорару, що визначений у п. 4.2 цього договору».

З долученого до матеріалів справи остаточного розрахунку сум судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, вбачається, що загальна сума таких витрат становить 10 050 грн. та складається з витрат на правничу допомогу, витрат на представництво інтересів в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції, а також витрат пов`язаних з отриманням доказів.

Ознайомившись з матеріалами справи 10 грудня 2021 року, тобто після подання представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 доказів понесених судових витрат, відповідач не подав до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення позовних вимог, судові витрати, які поніс позивач у зв`язку з розглядом справи, підлягають стягненню на його користь з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 5025 грн. понесених витрат на правничу допомогу.

Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь держави підлягає стягненню 840.80 грн. судового збору за подання позову та 1261.20 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 квітня 2021 року - скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Альфа-Банк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за угодою про надання кредиту №501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року та зарахувати вже сплачені ОСОБА_1 комісійні винагороди банку за обслуговування кредиту та штраф в рахунок погашення суми основного боргу за кредитом за угодою про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 5025 грн. понесених витрат на правничу допомогу.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь держави 840.80 грн. судового збору за подання позову та 1261.20 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 17.11.2022 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.