провадження №2/932/4557/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2022 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Цитульського В.І.,

за участю секретаря: Дубовик К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Головне Управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, виконавчий комітет Дніпровської міської ради про визнання рішення міської ради незаконним, скасування запису державного реєстратора про право власності, визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

позивач звернувся до суду із позовом у якому просить:

- визнати незаконним рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17.06.1999 №1304 «Про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська» у частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати запис №25055683 від 22.02.2018, яким за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, площею 0,0225 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:303:0021;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 08.05.2018, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Воробйовою О.О., реєстровий номер 577, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Ухвалою від 24.11.2020 було відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою від 04.02.2021 залучено співвідповідачем Виконавчий комітет Дніпровської міської ради.

Ухвалою від 30.03.2021 підготовче засідання закрито, справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

Узагальнені доводи учасників справи.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що їй належить 57/750 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Третім особам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також належить по 57/750 у вказаному володінні. Вказане домоволодіння розташовано на земельній ділянці, площею 591 кв.м., яка перебувала в користування спадкодавця позивача ще із 1987 року. Інші 19/100 частин домоволодіння належать ОСОБА_6 , 24/100 ОСОБА_2 .

У вересні 2020 позивач дізналася, що відповідачу належить право власності на частину земельної ділянки під домоволодінням. Така ділянка надана оскаржуваним рішенням ОСОБА_3 та відчужена на підставі оскаржуваного договору в користь ОСОБА_2 .

Позивач вказує, що надання земельної ділянки є незаконним з огляду на те, що він є співвласником будівель та земельної ділянки і не надавав згоди на приватизацію частини земельної ділянки. Порушеного його право на приватизацію землі, вимоги законодавства про розробці документації із землеустрою (межі земельної ділянки в натурі не встановлені, власники суміжних ділянок не визначені, підписи власників суміжних ділянок відсутні, топографічні плани не відповідають вимогам законодавства). Також позивач вказує на незаконну кадастрову реєстрацію та державну реєстрацію права на земельну ділянку.

Згідно відзиву ДМР заперечує проти позову, вказує, що права позивача міською радою не порушуються. Оскаржуване рішення прийнято виконавчим комітетом, який діяв в межах наданих йому повноважень.

У відповіді на відзив ДМР позивач вказує на відсутність повноважень у виконавчого комітету на розпорядження землями комунальної власності. Відповідні повноваження надані міській раді. Звертає увагу, що позивач ті відповідач є співвласниками будинків та споруд, без поділу таких в натурі.

Пояснення Головного Управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області зводяться до правомірності його дій у спірних правовідносинах.

ДМР подано письмові заперечення на позовну заяву у яких вказано: позивачем не доведено порушення його права оскаржуваним рішенням; надання земельної ділянки виконавчим комітетом відповідало вимогам чинного на момент прийняття оскаржуваного рішення законодавству, оскільки такі повноваження можуть бути делеговані міською радою; ОСОБА_3 реалізував наявне у нього право на приватизацію землі; сама по собі відсутність узгодження меж із суміжними землекористувачами не є підставою для визнання незаконним рішення про надання земельної ділянки; позивач не набув прав на земельну ділянку.

Позивачем подано письмові пояснення, які фактично повторюють доводи позовної заяви.

Інші учасники не скористалися право на подання заяв.

Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, причин не з`явлення не повідомили, про судове засідання були повідомлені.

Обставини, встановлені судом.

Із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на житловий будинок та господарські споруди за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за:

- 24/100 частина за ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 08.05.2018;

- 19/100 частин за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28.02.2014;

- 57/750 частин за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 31.05.2013;

- 57/750 частин за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 31.05.2013;

- 57/750 частин за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 31.05.2013.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.05.2013 ОСОБА_1 (позивач) успадкувала частку майна після ОСОБА_7 .

Остання успадкувала частку в домоволодінні від ОСОБА_8 на підставі свідоцтва від 13.02.1991. У такому свідоцтві вказано про спадкування домоволодіння, розташованого на земельній ділянці площею 591 кв.м.

У технічному паспорті на будинок, складеного станом на 16.08.2019 відображено під будинками та господарськими спорудами земельну ділянку, площею 663 кв.м.

Також із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на земельну ділянку, площею 0,0225 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:303:0021 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування, реєстровий номер 577 від 08.05.2018.

Попереднім власником земельної ділянки був ОСОБА_3 на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 22.07.1999.

Позивачем долучено копію оскаржуваного договору дарування від 08.05.2018 за яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 право власності на вказану вище земельну ділянку.

Вказану земельну ділянку надано ОСОБА_3 рішенням Виконавчого комітету ДМР від 17.06.1999 №1304.

За клопотанням представника позивача судом випробовувалася технічна документація на підставі якої ОСОБА_3 надано земельну ділянку, проте така надана не була.

Надано лише технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, складеної вже після надання землі ОСОБА_3 .

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 1 681,60 грн.

Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом.

У відповідності до ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.1 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

За приписами ч.1 ст.367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 в справі №6-12цс13 зроблено висновок, що «визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників».

У постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі №6-1443цс16 зроблено висновок, що «визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.08.2021 у справі №200/606/18 наголосила на тому, що: чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів ОСОБА_9 (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

В разі, якщо право власності на об`єкт нерухомості та на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розташований, належать одній особі, подальше відчуження об`єкта нерухомості окремо від земельної ділянки, а також земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості не допускається.

За висновком Великої Палати ВС, наведеним у постанові від 06.04.2021 у справі №910/10011/19, застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі N910/3009/18 (провадження N12-204гс19) від 04.09.2018 вказано, що ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

У відповідності до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.06.2020 у справі №906/516/19 зроблено висновок щодо застосування статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, згідно з яким: «у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судом апеляційної інстанції оскарженої постанови у справі), на відміну від положень частини 2 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16.01.2020, тобто на час ухвалення оскаржуваної постанови, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому апеляційний господарський суд помилково констатував необхідність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачеві відновлення порушеного права, а отже неспроможний надати особі ефективний захист її прав.

Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 20.09.2022 у справі №120/8882/21-а, Скасування рішення про передачу земельних ділянок у власність не породжує наслідків для користувача земельної ділянки, оскільки в такої особи виникло право користування земельною ділянкою, яке ґрунтується на правовстановлюючих документах. Відтак обраний спосіб захисту порушеного права (оскарження рішення суб`єкта владних повноважень про розпорядження земельною ділянкою) не забезпечує його реального захисту.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10.02.2010), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18.

Висновки суду.

1. Будинок із господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 належить позивачу, відповідачу та третім особам на праві спільної часткової власності. Визначальним для поділу будинку є не порядок користування, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Відтак, на даний час невідомо чи можливий поділ будинку в натурі, а якщо можливий то невідомо які саме приміщення буде виділено кожному із співвласників.

2. Суду не надано доказів надання земельної ділянки під спільним будинком його співвласникам чи попереднім власникам. Разом із тим у правовстановлюючому документі на частку домоволодіння ОСОБА_7 вказано про земельну ділянку площею 591 кв.м.

У будь-якому випадку, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, співвласники будинку мають право на земельну ділянку під будинком та земельну ділянку необхідну для його обслуговування.

При цьому співвласники будинку мають право на єдину земельну ділянку і таке право може бути реалізовано виключно за спільною згодою усіх співаників будинку.

3. На переконання суду, за наведених висновків, надання окремої земельної ділянки, під частино будинку, одному із співвласників такого будинку є неможливим, не відповідає принципу єдності землі та будинку, а також порушує права інших співвласників будинку. Відтак суд приходить до переконання про наявність порушеного права позивача.

4. Разом із тим, спосіб захисту порученого має забезпечувати поновлення порушеного права. Позивач заявив вимоги про визнання недійсним рішення про надання земельної ділянки відповідачу, скасування запису про державну реєстрацію права власності за таким відповідачем, а також про визнання недійсним договору із подальшого відчуження земельної ділянки.

Проте, за висновком Верховного Суду, скасування запису про державну реєстрацію права власності не передбачено серед способів захисту порушених прав, відповідно така вимога не може бути задоволена.

Підставою реєстрації права власності за ОСОБА_3 вказано державний акт про право власності на земельну ділянку. Позивачем не оскаржено вказаного державного акту.

Відтак, оскільки позивач не оскаржує документу на підставі якого проведено державну реєстрацію прав (державний акт ), та не ставить питання про скасування державної реєстрації прав, права позивача не можуть бути відновлені (якщо задовільнити позовні вимоги про визнання незаконним рішення про надання земельної ділянки та договору купівлі-продажу у реєстрі буде проведено державну реєстрацію набуття права за ОСОБА_3 ).

5. За висновком Верховного суду, обрання неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові. Відповідно суд відмовляє позивачу в позові, не заважаючи на встановлення факту порушення його прав.

6. Доводи щодо відсутності у виконавчого комітету ДМР повноважень на передачу земельної ділянки у власність громадянам судом не беруться до уваги, адже не охоплюються підставим позову. Крім того такі доводи не можуть вплинути на вирішення спору, а рішення виконавчого комітету стосується багатьох осіб і відповідні висновки можуть мати вплив на правовідносини, які не охоплюються предметом даного спору.

7. Інші доводи сторін не впливають на вирішення спору, тому їх аналіз суд не здійснює.

8. Враховуючи відмову у позові, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. Інших судових витрат не заявлено.

Керуючись ст.ст.12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дніпровської міської ради, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: В.І. Цитульський