ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року м.Суми

Справа №591/4675/21

Номер провадження 22-ц/816/1007/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Шершак Гукової Аліни Миколаївни на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 липня 2022 року, в складі судді Северинової А.С., повне судове рішення складено 05 серпня 2022 року, -

встановив:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Свої вимоги мотивувала тим, що 02.02.2020 між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого вона передала у власність ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 4000 доларів США для потреб його сім`ї, у тому числі і для ведення підприємницької діяльності його дружиною, проти чого вона не заперечувала.

Вказувала, що вони домовилися про те, що остаточний розрахунок з повернення позики має бути здійснено не пізніше 02.08.2020. При цьому, повернення половини позичених грошей, а саме 2000 доларів США має бути здійснено позичальником не пізніше 15.03.2020, оскільки ОСОБА_2 планувала отримати суттєвий прибуток від торгівлі квітами вже на жіноче свято 08.03.2020.

Зазначала, що після отримання коштів подружжя ОСОБА_4 розпочало ремонтні роботи вже в новому орендованому приміщенні на зупинці «Мануфактура».

10.03.2020 ОСОБА_2 перерахувала на її картку кошти в сумі 43800 грн. У вересні 2020 року позивачка запитала у Ксенії про повернення коштів, на що отримала відповідь, що вона нічого повертати не буде.

20.11.2020 ОСОБА_2 подала позовну заяву до неї про стягнення з неї начебто безпідставно набутих коштів.

Посилаючись на вищевказані обставини, позивач просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за договором позики від 02.02.2020 у сумі 2242 доларів 38 центів США.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 26 липня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 02 лютого 2020 року у сумі 2242 доларів 38 центів США.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в дольовому порядку на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 908 грн, тобто, по 454 грн з кожного з них та на професійну правничу допомогу у сумі 7000 грн, тобто, по 3500 грн з кожного з них.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що кошти, отримані відповідачами у позику, використані в інтересах сім`ї та зважаючи на доведеність факту неналежного виконання позичальником зобов`язань за договором позики від 02 лютого 2020 року, то відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за невиконання зобов`язань за цим договором, у зв`язку з чим з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню різниця між сумою отриманої позики та повернутих відповідачкою коштів за договором позики, що становить 2242 доларів 38 центів США (4000 доларів США 1757,62 доларів США, що станом на 10.03.2020 було еквівалентно 43800 грн).

Не погодившись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_2 адвокат Шершак Гукова А.М., подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що помилковим є висновок суду першої інстанції про укладення договору позики для потреб сім`ї позичальника - для ведення підприємницької діяльності його дружиною, оскільки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виникло грошове зобов`язання у вигляді позики, а ОСОБА_2 не є стороною договору. З договору вбачається, що ОСОБА_2 не надавала згоду на укладення договору позики та не знала про його існування.

Зазначає, що матеріали справи не містять доказів використання коштів для ведення підприємницькою діяльністю ОСОБА_5 . Також відсутні докази отримання чи передачі коштів від позивача та відповідачів.

Звертає увагу суду на те, що уклавши договір позики від 02.02.2020 в інтересах сім`ї, який не було виконано на момент звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про поділ майна подружжя, останній не включив до переліку майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, та підлягає розподілу між колишнім подружжям - грошове зобов`язання перед позивачем набуте за час перебування відповідачів у шлюбі.

Вказує, що між нею та позивачкою не укладено будь-яких документів, розписок на підтвердження часткового виконання зобов`язання за договором позики шляхом перерахування на картковий ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 43800 грн.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Вказує, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке ґрунтується на наданих сторонами доказах, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Також просить стягнути з відповідачів на користь позивача понесені нею судові витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 3000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи та встановлено судом першої інстанції, що 02.02.2020 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав він позивачки грошові кошти в сумі 4000 доларів США.

У пункті 1 договору позики сторони визнали, що передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. Грошові кошти надаються для потреб сім`ї позичальника, в тому числі, і для ведення підприємницької діяльності його дружиною, проти чого позичальник не заперечує.

У пункті 2 договору сторони узгодили, що договір позики є безпроцентним; остаточний розрахунок з повернення позики має бути здійснено не пізніше, ніж через шість місяців, тобто до 02.08.2020. При цьому, повернення половини позичених грошей, а саме 2000 доларів США має бути здійснено позичальником не пізніше 15.03.2020; виконання зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою за місцем проживання позикодавця або шляхом перерахування коштів на його банківську картку; підтвердженням повернення може бути розписка позикодавця (а.с. 14).

Під час судового розгляду сторонами визнано той факт, що на момент укладення договору позики ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

З виписки по картці/рахунку НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) за період з 15.01.2020 по 15.06.2020, відкритого АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я позивачки ОСОБА_1 , вбачається, що 10.03.2020 ОСОБА_2 перерахувала ОСОБА_1 кошти в сумі 43800 грн з карти ПриватБанку через додаток Приват24 (а.с. 98).

Крім того, у цей же період ОСОБА_2 перераховувала ОСОБА_1 грошові кошти: 09.04.2020 4800 грн; 25.05.2020 290 грн; 02.06.2020 320 грн; 04.06.2020 250 грн; 07.06.2020 450 грн (а.с. 91-101).

Крім того, з дослідженоїсудом першої інстанції переписки позивачки в мобільному додатку «Вайбер» з ОСОБА_2 вбачається, що позивачка протягом 2019-2020 років надавала відповідачці для продажу квіти, які вирощувала у своїй теплиці, за що остання частково перераховувала їй кошти. При цьому, на запитання позивачки про борг відповідачка видалила надіслані нею повідомлення (а.с. 15-19).

Опитані судом першої інстанції ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 підтвердили, що позивачка допомагала відповідачці у веденні квіткового бізнесу, оскільки вирощувала для неї квіти, за які та частково перераховувала їй кошти, однак, як вбачається з виписки по картковому рахунку позивачки, ці кошти були незначними. За час подружнього життя сім`я ОСОБА_4 визнавала наявність у них боргу перед позивачкою за договором позики. Отримані в позику кошти вони витратили на розвиток квіткового бізнесу, яким займалася відповідачка. Зокрема, позичені кошти пішли на відкриття нового квіткового магазину біля зупинки «Мануфактура» та були витрачені на ремонт, обладнання магазину та придбання квітів.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі написанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доводиться факт укладення договору позики і його умов.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя наведені у ст. 60 СК України. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Об`єктами права спільної сумісної власності подружжя згідно ст. 61 СК України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а т.ч. заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 62 цього Кодексу якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст.63 цього Кодексу здійснення подружжям права спільної сумісної власності відбувається за правилом, якщо дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Стаття 64 цього Кодексу передбачено право подружжя на укладення договорів між собою, проте за нормою ст. 65 цього Кодексу право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відбувається за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтями 66,67цього Кодексу визначено право подружжя на визначення порядку користування майном, а саме, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Договір про порядок користування житловим будинком, квартирою, іншою будівлею чи спорудою, земельною ділянкою, якщо він нотаріально посвідчений, зобов`язує правонаступника дружини та чоловіка. Право на розпоряджання часткою у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, це коли дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Дружина, чоловік мають право скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу в натурі.

Здійснення права спільної сумісної власності після розірвання шлюбу відбувається за нормою ст.68 Цього Кодексу, а саме, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

З урахуванням викладених норм матеріального права, до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Колегія суддів враховуючи норми, викладені у частинах 1,2 ст. 65 СК визнає, що заявлена грошова вимоги за договором позики від 02.02.2020 на суму 4000 доларів США, який виходить за межі дрібного побутового договору, однак відповідач ОСОБА_2 не скористалася наданим правом і як колишня дружина не звернулася до суду з позовом про визнання такого договору позики недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її.

Норми Цивільного кодексу України не передбачають підстав для визнання договору позики з цих підстав нікчемним, він є неукладеним бо підписаний сторонами, а тому в силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Даний договір позики є дійсним, укладений в інтересах сім`ї колишнього подружжя ОСОБА_4 і тому суд першої інстанції вірно визнав заявлені вимоги обґрунтованими.

Наведений правовий висновок викладений Верховний Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16.

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13, та Верховний Суд у постановах від 25 вересня 2019 року у справі № 569/2255/17 (провадження № 61-6203св19), від 04 грудня 2019 року у справі № 235/5555/16-ц (провадження № 61-28858св18), від 12 лютого 2020 року у справі № 2-2093/10 (провадження № 61-34656св18).

З 18.08.2018 по 28.07.2020 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбу, що підтверджується мотивувальною частиною рішення Зарічного районного суду м. Суми від 28.09.2021, яке набрало законної сили.

Судом першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів правильно встановлено, що грошові кошти були отримані відповідачами у позику на підставі договору позики від 02.02.2020, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , у період шлюбу та використані в інтересах сім`ї для здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_2 .

З виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_2 у період з 27.05.2019 по 29.06.2021 була зареєстрована фізичною особою підприємцем та здійснювала економічну діяльність у галузі технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (основний) та роздрібна торгівля квітами, рослинами, насінням, добривами, домашніми тваринами та кормами для них у спеціалізованих магазинах.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що отримані у позику кошти були використані ОСОБА_3 на особисті потреби.

За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про солідарну відповідальність відповідачів за невиконання зобов`язань за договором позики.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність солідарної відповідальності відповідачів за договором позики, так як грошове зобов`язання у вигляді позики виникло лише між позивачкою та ОСОБА_3 на підставі укладеного між ними договору, а ОСОБА_2 не є стороною договору, оскільки договір позики укладався в інтересах сім`ї і цивільні права та обов`язки за цим договором виникають у обох із подружжя.

Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц.

Той факт, що при поділі майна подружжя не було враховано боргових зобов`язань відповідачів за договором позики від 02.02.2020, не може доводити відсутність цих спільних боргових зобов`язань у колишнього подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, ОСОБА_2 , всупереч вищезазначених вимог закону, не надано суду належних та допустимих доказів на спростування того, що отримані у позику кошти не були використані в інтересах сім`ї, в т.ч на її підприємницьку діяльність роздрібну торгівлю квітами, яка вона має право займатися згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Тобто, нею не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його було укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про відсутність доказів отримання чи передачі коштів від позивача та відповідачів, оскільки письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передання грошової суми у позику позичальнику.

Необґрунтованими є посилання в апеляційній скарзі на відсутність документів, які підтверджували часткове виконання ОСОБА_2 зобов`язання за договором позики, оскільки з виписки по карткову рахунку, відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що 10.03.2020 ОСОБА_2 особисто здійснено на картку позивача через додаток «Приват24» грошовий переказ в сумі 43800 грн. ОСОБА_2 не надано доказів на спростування того, що вказана сума була перерахована не на погашення заборгованості на виконання умов договору позики. Крім того, умовами договору позики передбачено, що позичальником не пізніше 15.03.2020 року має бути повернуто 2000 доларів США, а отже перераховані відповідачкою позивачці грошові кошти в сумі 43800 грн станом на 10.03.2020 було еквівалентно 1757,62 доларів США.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

У зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення на її користь з ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу за перегляд справи в суді апеляційної інстанції, а саме складення відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

16.11.2022 між адвокатом Бойком В.Б. та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги № 1, відповідно до умов якого адвокат зобов`язався надати правову допомогу шляхом здійснення представництва інтересів ОСОБА_1 у Сумському апеляційному суді.

16.11.2022 ОСОБА_1 сплачено ОСОБА_12 3000 грн за надані юридичні послуги, що підтверджується квитанцією від 16.11.2022.

Таким чином, враховуючи складність справи та обсяг необхідних послуг, наданих адвокатом, час, витрачений адвокатом на надання професійної правничої допомоги, а саме складання відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 грн.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Шершак Гукової Аліни Миколаївни залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 липня 2022 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - С. С. Ткачук

Судді: О. Ю. Кононенко

В. І. Криворотенко