Справа № 159/989/22 Головуючий у 1 інстанції: Волкова Ю. Ф.
Провадження № 22-ц/802/704/22 Категорія: 62 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім"єю без шлюбу та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 , поданою її представником ОСОБА_2 , на ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 червня 2022 року про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_3 звернулась до суду із даним позовом.

08 червня 2022 року позивачка подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме, на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заяву обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_5 , з яким вона проживала без реєстрації шлюбу упродовж понад 30 років, та після смерті якого залишилось спадкове майно, а саме квартира АДРЕСА_2 . При зверненні до нотаріальної контори їй стало відомо, що заяву про прийняття спадщини на спадкове майно подала племінниця померлого ОСОБА_5 ОСОБА_4 - відповідачка по справі.

Посилаючись на те, що їй стало відомо про намір ОСОБА_4 в незаконний спосіб заволодіти спірною квартирою, що створить додаткові спори та труднощі при виконанні майбутнього рішення суду, ОСОБА_3 просила суд накласти арешт на спірне нерухоме майно.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 червня 2022 року заяву задоволено.

Постановлено вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила її скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не подано доказів та не наведено обґрунтувань своїх припущень, з яких можна було б зробити висновок, що відповідач має намір відчужити чи вчиняти будь-які інші дії щодо вказаного майна.

Також зазначає, що на підставі спадкової справи №21/2021 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 встановлено, що ОСОБА_4 (племінниця померлого) ІНФОРМАЦІЯ_3 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та 17 травня 2022 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Отже, ухвала суду обмежує права відповідачки на вільне користування та розпорядження належним їй майном, натомість за таке обмеження жодної компенсації не встановлено. Зазначає, що судом не було взято до уваги про необхідність застосування ст. 154 ЦПК України, що порушує права відповідачки стосовно зустрічного забезпечення.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду не надходило.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити. Представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечила та просила залишити ухвалу суду без змін, покликаючись на її законність.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що арешт майна як вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами. Такий вид забезпечення позову є тимчасовим, не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки обтяжене майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли правовідносини з приводу спадкування нерухомого майна - квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Предметом позовних вимог у даній справі є, зокрема, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування.

За змістом частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Частиною першою та другою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Разом з тим, забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, не перешкоджає власнику, а також особі, яка подала апеляційну скаргу, користуватися цим майном, а лише убезпечує від можливості його відчужити до вирішення спору про це майно у суді, і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Подібних висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

Встановивши, що предметом спору, який виник між сторонами у справі, є об`єкт нерухомого майна, власником якого є ОСОБА_4 згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, яка може розпорядитися ним на власний розсуд у будь-який момент, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви ОСОБА_3 щодо накладення арешту на спірний об`єкт.

Разом з тим, в судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 пояснив, що арештом квартири порушуються права ОСОБА_4 як власника даного майна, зокрема правом розпорядження на її власний розсуд, оскільки з огляду на ситуацію в даний час (збройна агресія Росії проти України) дана обставина створює перешкоди щодо виїзду апелянта за кордон та можливого відчуження спірної квартири у зв`язку з цим.

Задоволення ж заяви про забезпечення позову не є фактичним вирішенням справи по суті, а суд апеляційної інстанції, переглядаючи ухвалу про забезпечення позову, також не вправі давати оцінку підставності позову та вирішувати питання, чи підлягають до задоволення позовні вимоги позивача по суті, а тому доводи сторони відповідача про те, що в цілому позовні вимоги ОСОБА_3 не грунтуються на нормах закону і не будуть задоволені, і через це слід відмовити в застосуванні заходів забезпечення позову, не беруться колегією суддів до уваги і відхиляються.

Отже, підлягають відхиленню доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про порушення її права власності на нерухоме майно, оскільки ухвала суду не порушує права відповідача щодо володіння і користування цим майном, а лише тимчасово (до вирішення спору по суті) обмежує її у розпорядженні зазначеним майном.

Доводи апеляційної скарги відносно порушення судом норм процесуального права, а саме невідповідність заяви про забезпечення позову вимогам статті 151 ЦПК України, зокрема, в частині відсутності пропозиції позивача щодо зустрічного забезпечення колегією суддів відхиляються з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 154 ЦПК України метою цього інституту є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

За приписами частини шостої статті 154 ЦПК України питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.

Таким чином, клопотання про зустрічне забезпечення може бути подане та вирішене судом після застосування заходів забезпечення позову та за клопотанням іншої сторони.

Відсутність у заяві про забезпечення позову пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення та невирішення судом питання зустрічного забезпечення у спірному випадку не є підставою для скасування ухвали суду про забезпечення позову, оскільки не позбавляє права обтяженої сторони звернутися з клопотанням про таке зустрічне забезпечення окремо у встановленому законом порядку. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд, відхиляючи аналогічні доводи касаційної скарги у постанові від 21 грудня 2020 року у справі № 487/5726/19 (провадження № 61-4793св20).

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, а тому його відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 , подану її представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 червня 2022 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді