ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3393/22 Справа № 200/3775/19 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями службової особи, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області (далі - ГУНП у Дніпропетровській області), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями службової особи, мотивуючи його тим, що Петропавлівським РВ ГУВС України в Дніпропетровській області здійснювалося досудове розслідування кримінального провадження №0001276 від 16 листопада 2013 року за ч.1 ст.286 КК України, а саме, за фактом дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 16 листопада 2013 року за участю автомобіля марки ВАЗ 2121, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та мотоциклом марки ІЖ-Ю-3, без реєстраційних номерів, під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок яких водій ОСОБА_2 та вона, як пасажир, отримали тілесні ушкодження.

Вказувала, що відповідне досудове розслідування належним чином не здійснювалося, неодноразово закривалося постановами слідчого, які в подальшому за її скаргами до слідчого судді були скасовані, слідчі дії не проводилися, з вини службових осіб Петропавлівського ВП Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області було втрачено речовий доказ, а саме, її рентгенівські знімки, про наявність перелому ребер, що є доказом отриманих нею тілесних ушкоджень середньої тяжкості, який має істотне значення у кримінальному провадженні, зокрема впливає на кваліфікацію кримінального правопорушення.

Посилаючись на те, що незаконними діями слідчих Петропавлівського ВП Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області їй була спричинена моральна шкода, яка полягає у тривалості негативних наслідків, які виникли в зв`язку з порушенням її прав як потерпілої у кримінальному провадженні, що вплинули на істотні зміни у її способі життя, строки досудового розслідування, тривалий розгляд та недбале ставлення слідчих до ведення досудового розслідування, втрати речового доказу, просила суд першої інстанції стягнути на власну користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 листопада 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 12 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 120 грн. у рахунок відшкодування правничої допомоги.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач ГУНП у Дніпропетровській області подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено факт спричинення їй моральної шкоди, необґрунтовано і розмір такої шкоди. Вказує, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди. Вказує, що необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між ними. Сам по собі факт зобов`язання ухвалою суду вчинити певні дії згідно з вимогами КПК України не свідчить про протиправність дій слідчого та завдання моральної шкоди позивачу. Верховний Суд у своїй постанові від 30 січня 2019 року по справі №641/2328/17 зазначав, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. Вважав безпідставним відшкодування на користь позивача понесених ним витрат на правничу допомогу в розмірі 120 грн., зважаючи на те, що їх розмір є явно завищений та необґрунтований.

Відповідач - Державна казначейська служба та позивач ОСОБА_1 правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі складає 100 000 грн., та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами цивільної справи, що Петропавлівським РВ ГУВС України в Дніпропетровській області здійснювалося досудове розслідування кримінального провадження №0001276 від 16 листопада 2013 року за ч.1 ст.286 КК України, а саме, за фактом дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 16 листопада 2013 року за участю автомобіля марки ВАЗ 2121, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та мотоциклом марки ІЖ-Ю-3, без реєстраційних номерів, під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок яких водій ОСОБА_2 та його пасажир ОСОБА_1 отримали тілесні ушкодження.

Постановою заступника начальника СВ Петропавлівського РВ ГУМВ України в Дніпропетровській області Коробського Л.Г. 08 січня 2014 року закрито кримінальне провадження №0001276 від 16 листопада 2013 року за відсутністю складу кримінального правопорушення, оскільки отримані потерпілими тілесні ушкодження не можуть виступати наслідками кваліфікації кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Ухвалою слідчого судді Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2016 року по справі 188/1186/16-к вищевказану постанову було скасовано, як незаконну та необґрунтовану (а.с.5-10).

Вказана постанова мотивована тим, що згідно наявних в матеріалах справи доказах, вбачається наявність ознак тілесних ушкоджень середнього ступеня, зокрема, враховуючи тривалість лікування, більш ніж 21 день, та рентгенограмами, якими встановлено перелом ребер.

Встановлено, що отриману особисто від ОСОБА_1 рентгенограму від 16 листопада 2013 року експертом після проведення експертизи повернуто не було.

30 листопада 2018 року кримінальне провадження №0001276 від 16 листопада 2013 року було повторно закрите постановою старшого слідчого СВ Петропавлівського ВП Павлоградського ВП ГУНП Нем`ятим Р.К. на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, зокрема у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України (а.с.11-12).

Ухвалою слідчого судді Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2019 року у справі №188/200/19 скаргу потерпілої ОСОБА_1 було задоволено, вищевказану постанову скасовано. Дана ухвала містить посилання на вказівки прокурора щодо необхідності повторного допиту потерпілої та призначення додаткової комісійної судово-медичної експертизи, які не були враховані слідчим при закритті кримінального провадження. А також встановлено, що у зв`язку з небажанням органу досудового розслідування знайти втрачені рентгенограми грудної клітини потерпілої ОСОБА_4 , слідчий закриває кримінальне провадження.

28 березня 2019 року заступником начальника СВ Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області Бевз Т.І. було проведено перевірку за фактом зникнення рентгенівських знімків, датованих 16 листопада 2013 року та 16 грудня 2013 року під час розслідування кримінального провадження №0001276 від 16 листопада 2013 року, за результатами якої фактів втрати рентгенівських знімків з вини співробітниками Петропавлівського ВП встановити не представилося можливим (а.с.45-46).

Вказаним висновком встановлено, що 13 грудня 2013 року слідчим СВ Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області потерпілій ОСОБА_1 було призначено СМЕ.

Згідно висновку експерта №273 від 31 грудня 2013 року ОСОБА_1 завдано тілесні ушкодження у вигляді: забою м`яких тканин тім`яно-скроневої ділянок праворуч, гематоми шкіряних покровів чола, обох вік, обох очей, саден шкіряних покровів чола, забою м`яких тканин грудної клітки, які по своєму характеру відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. В медичних документах клінічний діагноз у вигляді закритого перелому 7-го ребра лівої половини грудної клітки об`єктивними даними не підтверджений, при оцінці ступеня тяжкості тілесних ушкоджень не врахований.

Рентгенівські знімки, датовані 16 листопада 2013 року та 16 грудня 2013 року, були описані експертом у висновку, тобто відповідні висновки надавалися експертові для проведення експертизи, в той же час не зазначено ким саме.

Вказує, що після скасування 07 жовтня 2016 року слідчим суддею постанови слідчого про закриття кримінального провадження, досудове слідство було доручено слідчому Нем`ятому Р.К., який 10 серпня 2018 року було призначено судово-комісійну експертизу потерпілій ОСОБА_1 .

Згідно висновку експерта №142 від 22 серпня 2018 року ОСОБА_2 завдано тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми грудної клітки справа, перелом 10-го ребра по задньо-паховинній лінії справа, забій м`яких тканин голови. При дослідженні рентгенограм від 28 липня 2016 року та 19 серпня 2016 року встановлено, що на них мається консолідований перелом 10 ребра по задньо-пахвинній лінії справа. Комісія експертів вважає, що вказаний перелом міг виникнути при ДТП 16 листопада 2013 року, однак конкретно, обґрунтовано стверджувати про термін виникнення перелому без аналізу первинних знімків неможливо. Вказані тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітки переломом Х ребра справа мають ознаки середнього ступеню тяжкості критерію тривалого розладу здоров`я понад 21 день.

Згідно з відповіддю на запит завідувача Межівського МВ ВСМЕ №9 від 25 березня 2019 року встановлено, що в реєстраційному журналі реєстрації судово-медичної експертизи потерпілих, обвинувачених та інших осіб Межівського міжрайонного відділення КЗ "Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи" ДОР" повідомлено, що висновок експерта №273 на ОСОБА_1 наданий 20 грудня 2013 року ДІМ Петропавлівського РВ Бевзу Е.В. з його підписом.

Згідно з поясненнями Бевз Е.В. , який забирав висновок із відділення СМЕ після експертизи, встановлено, що він достеменно не пам`ятає чи віддав судмедексперт йому рентгенівські знімки разом із висновком експерта, так як у той день він забирав багато висновків із бюро СМЕ. У журналі видачі висновків він розписувався лише за отримання самого висновку. Всі матеріали експертиз, які він забирав із відділення СМЕ , він передав в руки начальнику СВ, на той час ОСОБА_6 .

Опитати з даного приводу слідчого Якуб І.М., у провадженні якого на той час перебували матеріали кримінального провадження, не представилось можливим внаслідок відсутності інформації про його місцезнаходження, оскільки вказаний співробітник не працює в поліції з 2015 року.

В матеріалах провадження відсутні відомості про вилучення у ОСОБА_1 рентгенівських знімків.

Згідно довідки заступника начальника СУ ГУНП в Дніпропетровській області Куратченка М.В. від 08 квітня 2019 року вбачається, що 22 листопада 2017 року від адвоката ОСОБА_1 подавалося клопотання про проведення комісійної судово-медичної експертизи, яке 27 листопада 2017 року було задоволено слідчим, та 10 серпня 2018 року призначено комісійну судово-медичну експертизу відносно ОСОБА_1 .

Відповідно до сигнального листка КЗ "Павлоградська міська станція швидкої медичної допомоги" ДОР", в якому зазначено діагноз: ЗЧМТ, СГМ, гематома лба, з/перелом 8-11 ребер.

Заступником начальника СВ Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області Бевзом Т.І. складено висновок про результати перевірки за листом Павлоградської місцевої прокуратури щодо порушення кримінально-процесуального законодавства під час розслідування кримінального провадження №0001276 слідчим Ткаченко В.О., який було затверджено т.в.о. начальника Петропавлівськго ВП Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області Гогою М.М. (а.с.74).

Вказаним висновком вирішено клопотати перед керівництвом ГУНП в Дніпропетровській області притягнути Ткаченко В.О. до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання своїх службових повноважень, внаслідок грубого порушення вимог Кримінального процесуального кодексу, порушення розумних строків досудового розслідування.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з доведеності факту порушення органом досудового розслідування прав позивача, що було встановлено ухвалами Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області та висновками начальника Петропавлівського ВП Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, якими, окрім іншого, встановлена протиправна бездіяльність органу досудового розслідування з приводу тривалого розслідування кримінального провадження №0001276, що у свою чергу, на переконання суду, безумовно призвели до її моральних страждань. В той же час, застосував не спеціальні, передбачені у статті 1176 ЦК України, а визначені у статті 1174 ЦК України загальні підстави цивільно-правової відповідності за завдану фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень. Враховуючи характер та розмір душевних страждань, завданих позивачу, з урахуванням принципів справедливості, добросовісності та розумності визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 12 000 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Частинами першою, другою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша статті 10 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі №362/15/16-ц (провадження №61-5805св20) зазначено, що «ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France);

35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови. […] Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року в справі №646/7015/19 (провадження №61-1452св21) зазначено, що «відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що стаття 2 Конвенції опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування, коли особу вбито у результаті застосування сили (рішення від 19 лютого 1998 року у справі «Кайя проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), п. 86). Задля досягнення такої мети форми розслідування можуть бути різними в залежності від обставин, оскільки обов`язок його проведення не є обов`язком досягти результату, це обов`язок вжити заходів. Органи державної влади повинні були вжити всіх необхідних заходів для отримання доказів, які стосуються справи (рішення у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява №34056/02, п.176).

Вимоги статті 2 Конвенції не будуть виконані, якщо захист, який надається національним законодавством, існує лише у теорії. Він також повинен ефективно працювати на практиці, що вимагає оперативного розгляду справи без непотрібних затримок (рішення у справі «Шиліг проти Словенії» (Silih v. Slovenia), заява №71463/01, п.195). Очевидно, що можуть існувати складнощі та перепони, які перешкоджають його прогресу. Однак негайна реакція органів державної влади при розслідуванні використання сили, що спричинила смерть, або зникнення, є важливою для забезпечення громадської впевненості в дотриманні ними принципу верховенства права у попередженні будь-яких ознак змови або поблажливості до незаконних дій (рішення від 10 грудня 2009 року у справі «Дудник проти України» (Dudnyk v. Ukraine), заява № 17985/04, п. 33).

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява №21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 цього Кодексу).

Так, статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення обов`язку відшкодувати завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Звертаючись до суду, позивач обґрунтовувала свої вимоги не окремими фактами бездіяльності слідчих органів у межах кримінального провадження, зокрема втрати речових доказів слідчим, яким здійснювалося досудове розслідування, а й також його неефективністю, безвідповідальністю в цілому.

Так, колегія суддів вбачає, що подія кримінального правопорушення, відомості про яку були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0001276, мала місце в листопаді 2013 року. На сьогоднішній день досудове розслідування триває, жодна особа не була притягнута до відповідальності, про підозру жодній особі не повідомлялося. Більш того, як вбачається з матеріалів справи, слідчими, якими здійснювалося досудове розслідування, неодноразово виносилися постанови про закриття кримінального провадження, які визнавалися незаконними, необґрунтованими та скасовувалися на підставі ухвал слідчих суддів.

Наявні в матеріалах справи докази свідчать про ігнорування слідчими свого обов`язку щодо здійснення ефективного досудового розслідування та порушення розумних строків проведення досудового слідства та процесуальних дій. Про що, зокрема свідчить факт призначення 10 серпня 2018 року комісійної судово-медичної експертизи відносно ОСОБА_1 після задоволення 27 листопада 2017 року клопотання потерпілої про проведення відповідної слідчої дії. Тобто відповідна процесуальна дія реально була виконана слідчим майже через рік після подання стороною відповідного клопотання. При цьому, відомості про неможливість виконання її у більш стислий проміжок часу або про наявність будь-яких інших перешкод для її проведення в матеріалах справи відсутні.

Колегія суддів зауважує, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває майже 9 років, за цей час органом досудового розслідування було проведено допит свідків, потерпілих та проведено експертизи, ініціатором яких, окрім іншого була саме позивач.

При цьому, колегія суддів зауважує, що слідчий суддя, скасовуючи постанову про закриття кримінального провадження, наголошував на неефективності та помилках у роботі органу слідства. Звертав увагу слідчого на обставини, що підлягають з`ясуванню після скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження та продовження досудового розслідування, зокрема звертав увагу на ігнорування слідчим вказівок прокурора щодо проведення слідчих дій.

Крім того, колегія суддів не може не звернути увагу і на дійсний факт втрати з вини органу досудового розслідування речових доказів, а саме, рентгензнімків позивача від 16 листопада 2013 року та 16 грудня 2013 року, якими підтверджується факт наявності перелому ребер потерпілої ОСОБА_1 .

Колегія суддів апеляційної інстанції зауважує, що зважаючи на те, що вказаним доказом, згідно позиції позивача, було встановлено факт спричинення їй середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що є визначальним для кваліфікації кримінального правопорушення за ч.1 ст.286 КК України та можливості подальшого здійснення досудового розслідування та притягнення винних до відповідальності за його вчинення, враховуючи їх відсутність в матеріалах кримінального провадження внаслідок їх втрати з боку органу досудового розслідування, яке є відповідальним за збереження речових доказів під час досудового слідства, можна дійти висновку, що вказаним порушенням прав потерпілої, останній дійсно спричинюється моральна шкода.

При цьому, втрата відповідних доказів, враховуючи унікальність доказу та неможливість його отримання з іншого джерела та враховуючи його значення для кримінального провадження, дійсно призводить до спричинення особі моральних страждань внаслідок такої халатності органу досудового розслідування під час виконання ним своїх обов`язків.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про надмірну тривалість досудового розслідування у справі, майже 9 років, непроведення слідчих (розшукових) дій з метою встановлення обставин події та винної в її спричиненні особи, неефективність досудового розслідування.

Надмірна тривалість кримінального провадження та, як наслідок, уникнення винною особою покарання, призвела до її моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю заявляти неодноразові вимоги до органів досудового розслідування виконати їх посадові обов`язки; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; перебуванні у напруженому психологічному стані та усвідомленням того, що винна особа уникла відповідальності.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, встановивши, що посадовими особами слідчих органів допущено порушення кримінально-процесуального законодавства при розслідуванні кримінальної справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що внаслідок бездіяльності посадових осіб органів досудового розслідування, позивачу завдано моральної шкоди, тягар відповідальності за відшкодування якої покладається на державу Україна.

Суд вважає, що внаслідок подій, які призвели до встановлення порушення у цій справі, позивач вочевидь зазнала болю та страждань, і таку шкоду не може бути виправлено самим лише встановленням факту порушення.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів, враховуючи практику ЄСПЛ, принципи розумності та справедливості, погоджується з присудженим судом першої інстанції розміром відкошування моральної шкоди в сумі 12 000 грн.

Отже, оцінивши усі обставини цієї справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для покладення на державу обов`язку відшкодувати позивачу завдану їй моральну шкоду у зв`язку з неефективністю ведення досудового розслідування кримінальної справи, у якій позивач є потерпілою. Держава є відповідальною за ефективність тієї системи органів, що створені нею для виконання тієї чи іншої публічно-каральної функції. Держава бере участь як у приватних, так і публічних відносинах. У правових відносинах держава розглядається як цілісний орган, усі структурні підрозділи якого мають ефективно функціонувати. У ситуації, коли одні органи держави здійснюють із порушенням усіх розумних строків досудове розслідування та порушення норма встановленого державою Кримінального процесуального кодексу, колегія суддів робить висновок про неефективність усього механізму державного управління стосовно позивача в цілому, так і про неефективність досудового розслідування, в якому позивач є потерпілою.

Суд першої інстанції встановив обставини щодо надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні, яке, на день ухвалення судових рішень, не завершене та триває 9 років; судами неодноразово приймалися рішення про визнання бездіяльності слідчих незаконною, скасування постанов про закриття вказаного кримінального провадження.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що систематичність наведених дій та надмірна тривалість кримінального провадження здатні призвести до моральних страждань особи.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Крім того, колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення суду в частині визначення розміру витрат, понесених позивачем на правову допомогу, зважаючи на те, що в матеріалах справи наявні всі докази щодо належного представництва позивача - адвокатом Меркуловою Т.П., зокрема договір про надання правничої допомоги від 04 березня 2019 року (а.с.24) та ордер від 07 травня 2019 року (а.с.57).

Крім того, сам по собі розмір таких витрат, а саме в 1 000 грн., який підлягав стягненню з урахуванням розміру задоволених позовних вимог, в сумі 120 грн., колегія суддів вважає справедливим та розумним, який не покладе надмірний тягар по його сплаті на державу.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 08 червня 2022 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макарова М.О.