Справа№ 606/736/15-ц
У Х В А Л А

іменем України

16 травня 2022 року м. Теребовля

Теребовлянський районний суд Тернопільської області в складі :

головуючого судді Малярчук В.В.,

при секретарі Зіньковській Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Теребовлі заяву ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В :

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заяви заявник зазначи, щовиконавчі листи №606/736/15-ц, видані 30.05.2017 року Теребовлянським районним судом Тернопільської області відносно сум боргу 126753 грн.77 коп. та 592947 грн. 53 коп., повинні бути визнаними такими, що не підлягають виконанню, оскільки на момент їх видачі було відомо про те, що рішення Теребовлянського районного суду від 03 липня 2012 року у справі №2-353/12 було виконано в повному обсязі. Це підтверджено копіями документів виконавчого провадження, що знаходяться у справі №606/736/15-ц Теребовлянського районного суду. Оскільки, розрахунок у справі №606/736/15-ц включає в себе і період, зазначений у справі №2-353/12, то слід зробити висновок про часткове виконання рішення суду у справі №606/736/15-ц, що необхідно врахувати при видачі виконавчого листау справі №606/736/15-ц.

В судове засідання заявник ОСОБА_1 не з`явився, однак подав до суду заяву про слухання справи без його участ,і заявні вимоги підтримав, зіславшись на мотиви викладені в заяві.

Представник АТ КБ «Приватбанк» Паньков О.П. заперечив вимоги заявника, зіславшись на мотиви викладені у письмовому запереченні на заяву, про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого листа по справі № 606/736/15-ц, виданий 30.05.2017 року Теребовлянським районним судом, та просила суд відмовити заявнику в задоволенні його заяви.

Суд, дослідивши та оцінивши подані матеріали справи, встановив наступне:

03 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № TEAWGK00520050 у розмірі 13000 доларів США на термін до 02 серпня 2027 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Крім того судом встановлено, що в квітні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 03.08.2007 року № TEAWGK00520050 в розмірі 173153 грн. 85 копзвернувши стягнення на нерухоме майно яке було предметом договору іпотеки.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 03.07.2016 року у справі №2- 353/12 позов публічного акціонерного товариства комерційний банк ПРИВАТБАНКдо ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на майно задовоено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 в користь публічного акціонерного товариства комерційний банк ПРИВАТБАНКзаборгованість за кредитним договором № TEАWGK00520050 від 03.08.2007 року в розмірі 21675.93 доларів США, еквівалент яких у національній валюті України складає 173153.85 грн. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок загальною площею 53.8 кв.м, житловою площею 39.2 кв.м, який розташований у АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 на праві власності. Звернуто стягнення на житловий будинок, який розташований у АДРЕСА_2 провести шляхом його продажу публічним акціонерним товариством комерційний банк ПРИВАТБАНК(49094, м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, 50, ) з укладенням від імені відповідача ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з іншою особою- покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності та наданням ПАТ комерційний банк ПРИВАТБАНКусіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. У виселенні ОСОБА_1 із житлового будинку АДРЕСА_2 із зняттям його з реєстраційного обліку у відділі в справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Теребовлянського РВ Управління МВС України в Тернопільській області - відмовлено. У зверненні стягнення на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок по АДРЕСА_2 відмовлено.

08.04.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подано до суду позов про стягнення заборгованості за кредитним договором № TEAWGK00520050 від 03.08.2007 року.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 05.07.2016 року у справі № 606/736/15-ц позов задоволити частково, стягнуто з ОСОБА_1 в користь позивача публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № TEAWGК 00520050 від 03 серпня 2007 року, у розмірі 26661,31 доларів США з яких: 12940,73 доларів США - заборгованість за кредитом, 9987,89 доларів США- заборгованість по процентам за користування кредитом, 1664 доларів США заборгованість за комісією за користуванням кредиту, 11,24 доларів США - штраф, 2057, 45 доларів США - штраф, що в гривневому еквіваленті становить 592947 грн. 53 коп. У решті позову відмовити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог.

30.05.2017 року Теребовлянським районним судом Тернопільської області видано виконавчі листи на виконання рішення суду від 05.07.2016 року у справі № 606/736/15-ц.

Постановою про відкриття виконавчого провадження серії ВП № 58963564 від 22.04.2019 року відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 в користьПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 126753 грн. 77 коп.

Постановою про відкриття виконавчого провадження серії ВП № 60379453 від 23.10.2019 року відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 в користьПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № TEAWGK00520050 від 03.08.2007 року в розмірі 657730 грн. 60 коп.

Згідно листа - відповіді від 09.02.2022 року № 3226 надісланого Теребовлянським відділом державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільській області на адресу суду про те, що на виконання ухвали №606/736/15-ц від 13.01.2022 року Теребовлянський відділ державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м.Івано-Франківськ) повідомляє, що на виконанні у відділі перебувають виконавчі листи №606/736/15-ц від 30.05.2017 року про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк».

Заявником як підставою визнання виконавчого листа таким, що не підлягає до виконання у справі 606/736/15-ц є те, що на виконання рішення Теребовлянського районного суду від 03.07.2012 року ОСОБА_1 передав документи та ключі на житловий будинок, що був предметом іпотеки, для його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем. Та вважає, що таким чином, зазначене рішення суду ним було виконано в повному обсязі.

Однак заявником не враховується той факт, що передача банку для реалізації документів та ключів на житловий будинок, без фактичної реалізації не є виконанням, оскільки на даний час будинок не реалізований про що свідчить Інформаційна довідка з реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.11.2021 року за №284732822, відповідно до якої власника майна не змінено.

Крім того банк може після звернення стягнення на предмет іпотеки подати позов на стягнення заборгованості, що і було подано до Боржника позов, така можливість банка передбачена законодавством та не суперечить судовій практиці.

Верховний Суд у постанові від 14.01.2020 року у справі №908/1506/17 зробив висновок, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення ч. 4 ст. 36 Закону «Про іпотеку», не взявши до уваги положення ст. 509, 526, 599 ЦК України. Адже інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання зобов`язань, взятих на себе боржником, а тому за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не буде вважатися подвійним стягненням задоволення вимог кредитора про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням у непогашеній частині.

Позиція Верховного Суду з цього приводу є сталою та має прогресивний характер. Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо того, що стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання, адже саме кредитор має право обрати, яким чином здійснювати стягнення заборгованості (постанова Верховного Суду від 28.08.2019 р. у справі №759/4036/18, постанова Верховного Суду від 22.05.2019 р. у справі №640/18356/17. постанова Верховного Суду від 05.12.2018 р. у справі №761/31346/13-ц, постанова Верховного Суду від 31.10.2018 р. у справі №2-1513/10).

В цих правовідносинах визначальною є постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 р. у справі №921/107/15-г. Вона містить кілька основоположних принципів, які активно застосовують суди: якщо внаслідок судового стягнення предмета іпотеки у кредитора залишилася непогашена заборгованість за основним зобов`язанням, то основне зобов`язання не припиняється відповідно до положень ст. 599 ЦК України; за рахунок предмета іпотеки кредитор має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі; застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не вважається подвійним стягненням.

Слід звернути увагу, шо дії заявника фактично порушують принцип юридичної визначеності, оскільки під час розгляду справи№606/736/15-ц ОСОБА_1 було відомо про виконавчі дії у виконавчому провадженні, міг подати свої заперечення, однак не здійснив таких дій.

Так, статтею 1 ЦПК України закріплено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням наведеного, Стягувач зазначає, що обставини, на які Заявник посилається, могли були предметом дослідження в суді першої та апеляційної інстанції.

При цьому, неподання стороною або особою, яка бере учать у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є навіть підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Тому такі вимоги Заявника не підлягають до задоволення та мають прихований зміст, яким є саме прихована можливість перегляду вже існуючого рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 05.07.2016 року, яке набрало законної сили, шляхом встановлення нових обставин та дослідженні доказів в даній справі, що є неприпустимим і зводяться до переоцінки доказів у справі і до незгоди заявника із судовим рішенням.

У рішенні Європейського суду з справ людини у справі «Пономарьов проти України» суд зазначає, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно переглядe мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоби, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру рішення ЄСПЛ від 9 червня 2011 року у справі «Желтяков проти України».

Навіть беручи до уваги твердження заявника, шо йому не було відомо про про факт виконання, то такі докази можуть бути тільки переглянуті в апеляційному або касаційному порядку а не в порядку ч. 2. ст, 432 ЦПК України.

Так відповідно до п. 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого СудуУкраїни з розгляду цивільних та кримінальних справ №4 від 30.03.2012 року «Прозастосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судовихрішень у зв`яжу нововиявленими обставинами». Процесуальні недолікирозгляду справи (зокрема, неналежне повідомлення заявника про час і місцерозгляду справи, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушенняпорядку дослідження доказів не вважаються нововиявленими обставинами,проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційномуабо касаційному порядку.

Обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїхпоясненнях, в апеляційній або касаційній скарзі чи в заяві про перегляд судовогорішення Верховним Судом України або які могли бути встановлені привсебічному і повному з`ясуванні судом обставин справи, тобто при виконаннівимог частини четвертої статті 10 ЦПК України не є нововиявленими обставинами.

Неподання стороною або особою, яка бере учать у справі, доказу, про який їйбуло відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду уприйнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку знововиявленими обставинами.

У відповідності до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі листи та інші судові документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року (Закон № 606-ХІУ в редакції чинній станом на день видачі виконавчого листа).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною «права на суд», а ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (п.40 рішення від 19.03.97 у справі «Горнсбі проти Греції»).

Відповідно до ч. 1 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Частиною 2 статті 432 ЦПК України передбачено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Отже, закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, однак наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Так, наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Матеріально правові підстави свідчать про відсутність у боржника матеріально-правового обов`язку повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» від 25 вересня 2015 року» звернуто увагу судів на те, що процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Однак, з викладених заявником обставин та наданих документів, суд не вбачає підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а відтак у заяві відсутні належні та допустимі докази про наявність обставин передбачених ст. 432 ЦПК України.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги відсутність підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, в задоволенні заяви ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 81, 247, 431, 432 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволені заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду через Теребовлянський районний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий Малярчук В.В.