Справа № 357/5342/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" липня 2022 р. cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Бондаренко О. В. оглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

05.07.2022 позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

06.07.2022 судом направлено запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, з метою виконання вимог ч.6 ст.187 ЦПК України.

08.07.2022 позивач - ОСОБА_1 подав до суду письмову заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.

11.07.2022 неповнолітня ОСОБА_3 подала до суду письмову заяву, в якій просила врахувати її бажання та визначити її місце проживання з батьком ОСОБА_1 .

11.07.2022 відповідач - ОСОБА_2 подала до суду письмову заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Також, надала до суду витяг з реєстру територіальної громади від 05.07.2022, згідно якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд, вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі, оглянувши матеріали справи, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

З матеріалів доданих до позову вбачається, що 20 листопада 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданим Камянокриничанською сільською радою Ульяновського району Кіровоградської області, актовий запис №8. Від даного шлюбу сторони мають дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_2 , яка є неповнолітньою особою.

Встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх неповнолітня дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані та проживають за однією адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з реєстру Білоцерківської територіальної громади та довідкою про реєстрацію місця проживання особи.

Згідно з ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Ч. 2 ст. 13 України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено - щодо осіб, які не досягли 16-річного віку, вільний вибір місця проживання обмежується.

Отже, з урахуванням вказаних вимог свобода вибору місця проживання фізичної особи у віці від чотирнадцяти до шістнадцяти років є обмеженою, а у відповідності до вимог ст. 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» дитина з 16 років має право вільно обирати собі місце проживання не тільки між місцем проживання батьків, а також місцем проживання інших родичів.

Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Стаття 6 Сімейного Кодексу України визначає правовий статус особи до 18 років, як дитини. При цьому, малолітніми вважаються особи до 14 років, а неповнолітніми від 14 до 18 років.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

В даній статті мова іде про малолітніх дітей, оскільки дитина по досягненню 14 - річного віку вправі самостійно обирати з ким із батьків їй проживати.

Отже, Сімейним кодексом України врегульовано процедуру розгляду судом спору між батьками про визначення місця проживання саме малолітньої дитини (віком від 10 до 14 років), батьки якої проживають окремо. Офіційної процедури визначення місця проживання дитини в разі відсутності спору із залученням суду не існує. В разі якщо спір між батьками відсутній, місце проживання дитини визначається за згодою батьків, а саме в договірному порядку.

Отже, враховуючи вищевикладене, а також те, що і батько і мати, і дитина проживають разом за однією адресою, враховуючи думку неповнолітньої дитини проживати із батьком за однією адресою: АДРЕСА_1 , та визнання відповідачем позовних вимог до відкриття провадження у справі, суд приходить до висновку, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання неповнолітньої дитини.

Наявність у особи права на звернення до суду з`ясовується судом при вирішенні питання про відкриття провадження у справі залежно від передумов, закріплених у цивільному процесуальному законодавстві, і не пов`язане з наявністю у такої особи права на задоволення позову. При цьому відсутність у особи права на звернення до суду має наслідком постановлення ухвали про відмову у відкриті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), закриття провадження у справі (частина перша статті 255 ЦПК України) або залишення заяви без розгляду (пункти 4, 11 частини першої статті 257 ЦПК України). В свою чергу право на задоволення позову залежить від наявності матеріально-правових підстав.

Отже, правом на звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини наділені батьки саме малолітньої дитини, між якими виник спір щодо місця проживання останньої.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей. Їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а лише потім осіб, які висувають відповідні вимоги.

Враховуючи вищезазначене, положення ст. 29 ЦК України та ч. 3 ст. 160 СК України, розгляд вказаної вимоги у даному провадженні є недопустимим, з огляду на те, що станом на 05.07.2022 (момент звернення з позовом до суду) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже досягла 16 років та їй законодавством надано право самостійно визначати місце свого проживання, а Сімейний кодекс України не передбачає підстав щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини, яка, в даному випадку, досягла 16 років.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У відповідності до ч. 2 ст. 186 ЦПК України про відмову у відкритті провадження у справі постановляється ухвала не пізніше п`яти днів з дня надходження заяви. Така ухвала надсилається заявникові не пізніше наступного дня після її постановлення в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визначення місця проживання дитини.

Керуючись ст. 7, 160, 161 СК України, ст. 186, 353 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

У відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визначення місця проживання дитини, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду області шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала складена 14.07.2022.

СуддяО. В. Бондаренко