Провадження № 22-ц/4808/59/22
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Возняк В.Д.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Піцьків В.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 18 червня 2019 року, постановленого суддею Пастернак І.А., у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Перко, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, Приватного підприємства Екватор-ІФ про визнання недійсним Договору №2014-133 від 22.02.2014 року та Свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , скасування рішення Державного реєстратора Івано-Франківського міського управління юстиції №18707992 від 19.01.2015 року про державну реєстрацію за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; витребування з чужого незаконного володіння та визнання права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Перко, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, Приватного підприємства Екватор-ІФ про визнання недійсним Договору №2014-133 від 22.02.2014 року та Свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , скасування рішення Державного реєстратора Івано-Франківського міського управління юстиції №18707992 від 19.01.2015 року про державну реєстрацію за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; витребування з чужого незаконного володіння та визнання права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Позовна заява обгрунтована тим, що відповідно до умов п. 2 Інвестиційного договору від 04.02.2014 року, укладеного між ТОВ «Перко» та ПП «Екватор-ІФ» останньому передано функції замовника будівництва житлового будинку по Довженка (навпроти будинку АДРЕСА_2 , із ексклюзивним правом продажу квартир. 29.04.2014 року між позивачем та Приватним підприємством «Екватор-ІФ» був укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 2014-04-26-50/А на квартиру АДРЕСА_3 (адресний номер: АДРЕСА_4 ). Умови договору ним виконані у повному обсязі, а ПП «Екватор-ІФ», відповідно до п. 1.3 договору купівлі-продажу майнових прав зобов`язувалось після введення будинку в експлуатацію оформити відповідні правовстановлюючі документи. Багатоквартирний будинок з вбудованими приміщеннями громадського призначення, місцезнаходження об`єкта: Довженка, навпроти будинку АДРЕСА_2 закінчений будівництвом, що підтверджується декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованою Інспекцією ДАБК в Івано-Франківській області від 02.03.2014 року № ІФ 1. Рішенням виконкому Крихівецької сільської ради від 24.04.2014 року № 52 присвоєно поштову адресу багатоквартирному житловому будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення в АДРЕСА_4 . Згідно відомостей Реєстру інвесторів по будівництву будинку по АДРЕСА_2 ТОВ «Перко» станом на 31.01.2016 року власником про інвестованої ним квартири значиться ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , із вказанисми особами укладено договір № 2014-133 від 22.02.2014 року. За ними зареєстровано державним реєстратором право власності на вказану квартиру, видано Свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 . Шляхом укладення Договору № 2014-133 від 22.02.2014 року ТОВ «Перко» розпорядилося проінвестованим ним житловим приміщенням. Про вказаний договір він дізнався лише 10.07.2017 року шляхом отримання відомостей з Реєстру речових прав на нерухоме майно. Посилаючись на те, що ним виконані у повному обсязі умови укладеного 29.04.2014 року з Приватним підприємством «Екватор-ІФ» договору купівлі-продажу майнових прав № 2014-04-26-50/А на квартиру АДРЕСА_3 (адресний номер: АДРЕСА_4 ), а ПП «Екватор-ІФ», в порушення п. 1.3 договору купівлі-продажу майнових прав після введення будинку в експлуатацію не оформлено на нього відповідні правовстановлюючі документи. Посилаючись на те, що відповідно до умов п. 2 Інвестиційного договору від 04.02.2014 року, укладеного між ТОВ «Перко» та ПП «Екватор-ІФ» останньому передано функції замовника будівництва житлового будинку по Довженка (навпроти будинку АДРЕСА_2 з ексклюзивним правом продажу квартир. Просив визнати недійсним Договір № 2014-133 від 22.02.2014 року укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ТОВ "Перко" щодо спірної квартири, визнати недійсним видане відповідачам свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на цю квартиру, скасувати рішення державного реєстратора Івано-Франківського міського управління юстиції № 18707992 від 19.01.2015 року про державну реєстрацію за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; витребувати з чужого незаконного володіння та визнанати за ним право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 червня 2019 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перко», ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, Приватного підприємства «Екватор-ІФ» про визнання недійсним договору та свідоцтва про право власності, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію за ОСОБА_3 , ОСОБА_1 права власності на квартиру, витребування з чужого незаконного володіння та визнання права власності на квартиру відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права. Вказує, що шляхом укладання договору №2014-133 від 22 лютого 2014 року ТОВ «Перко» розпорядився житловим приміщенням, яке йому не належить. Так, між ним та ПП «Екватор-ІФ» укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 2014-04-26-50/А від 29 квітня 2014 року на квартиру АДРЕСА_3 (адресний номер: АДРЕСА_4 ). Умови договору позивачем виконані у повному обсязі, а ПП «Екватор-ІФ», в порушення п. 1.3 договору купівлі-продажу майнових прав, після введення будинку в експлуатацію не оформило на нього відповідні правовстановлюючі документи. Також зазначає ПП «Екватор-ІФ» передано функції замовника будівництва житлового будинку по Довженка (навпроти будинку АДРЕСА_2 , з ексклюзивним правом продажу квартир відповідно до п. 2 Інвестиційного договору від 04.02.2014 року, укладеного між ПП «Екватор-ІФ» та ТОВ «Перко». Разом з тим, позивачу стало відомо, що згідно відомостей Реєстру інвесторів по будівництву будинку по АДРЕСА_2 ТОВ «Перко» станом на 31.01.2016 року власником проінвестованої ним квартири значиться ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , із вказаними особами укладено договір № 2014-133 від 22.02.2014 року. Таким чином, ТОВ «Перко» незаконно розпорядилося проінвестованим ним житловим приміщенням шляхом укладення Договору № 2014-133 від 22.02.2014 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_1

26 січня 2022 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечив. Вказує, що його довірителька уклала основний договір купівлі-продажу спірної квартири та проінвестувала будівництво, в установленому порядку, провела її державну реєстрацію з отриманням Свідоцтва про право власності, з часу проведення державної реєстрації набула право власності на спірну квартиру. Як вбачається з договору № 2014-04-26-50/А купівлі-продажу майнових прав, на який посилається позивач, продаж майнових прав проведено ПП «Екватор-ІФ», який не є власником об`єкта будівництва, до того ж на спірну квартиру, яка вже була предметом укладеного раніше з нею основного договору купівлі-продажу та раніше оплаченої нею.

Інші учасники справи не подали відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У попередніх судових засіданнях представник ОСОБА_2 адвокат Майка М.Б. підтримав доводи апеляційної скарги й просив задовольнити подану скаргу. В подальшому розгляд справи просив проводити у його відсутності та задовольнии подану скаргу.

Представник ОСОБА_1 адвокат Піцьків В.Я. заперечив доводи апеляційної скарги, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про те, що на час укладення 29.04.2014 року між позивачем та Приватним підприємством «Екватор-ІФ» договору купівлі-продажу майнових прав № 2014-04-26-50/А на квартиру АДРЕСА_3 (адресний номер: АДРЕСА_4 ) майнові права на зазначену квартиру належали ПП «Екватор-ІФ» позивачем не подано. Тому, відповідно ч.1ст.81 ЦПК України суд вважав, що позивачем не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Крім цього, суд зіслався на те, що позивачем та його представником не подадано в оригіналі укладеного інвестиційного договору між ТОВ Перко та ПП «Екватор-ІФ» та передачі за цим договором майнових права на спірну квартиру, а тому, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Договору №2014-133 від 22.02.2014 року та Свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , скасування рішення Державного реєстратора Івано-Франківського міського управління юстиції №18707992 від 19.01.2015 року про державну реєстрацію за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; витребування з чужого незаконного володіння та визнання права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 слід відмовити в повному обсязі.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 29 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ПП «Екватор-ІФ» укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 2014-04-26-50 (далі - договір № 2014-04-26-50, договір купівлі-продажу майнових прав), за умовами якого ПП «Екватор-ІФ» передає ОСОБА_2 майнове право, яке полягає в його праві вимагати передачі у власність новозбудованої квартири в АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 зобов`язується сплатити ПП «Екватор-ІФ» вартість квартири відповідно до пункту 3.1 цього договору та прийняти новозбудовану квартиру на умовах цього договору (пункти 1.1, 1.2 договору № 2014-05-13). (а.с. 21-23 Т.1 ).

Відповідно до пункту 3.1 договору вартість квартири, зазначеної в пункті 1.2 договору, майнове право на яку передається за ним, складає 243 200 грн.

08 травня 2014 року ОСОБА_2 сплатив ПП «Екватор-ІФ» 114 000 грн, 28 травня 2014 року 24 000 грн, 25 червня 2014 року 14 000 грн, 29 квітня 2014 року 91 200 грн, а отже, виконав зобов`язання(а.с. 24 Т.1).

Згідно реєстру ТзОВ «Перко» інвесторів по будівництву багатоквартирного будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 (проектна адреса АДРЕСА_2 , станом на 01.10.2014 року (реєстр сформовано у відповідності до Попередніх договорів) щодо квартири АДРЕСА_5 на 7 поверсі, інвестиційних договорів не укладалося, ОСОБА_2 як інвестор не зазначений (а.с.29-31 Т.1).

Згідно реєстру ТзОВ «Перко» інвесторів по будівництву багатоквартирного будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 (проектна адреса АДРЕСА_2 , станом на 31.01.2016 року (реєстр сформовано у відповідності до Основних договорів) щодо квартири АДРЕСА_5 на 7 поверсі інвесторами зазначено ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.32-35 Т.1).

22.02.2014 року між ТОВ «Перко» та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 було укладено основний договір № 2014-133 купівлі-продажу квартири, згідно якого Продавець зобов`язується передати у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартиру, яка знаходиться в багатоквартирному будинку за адресою АДРЕСА_4 : квартира АДРЕСА_5 , загальною площею 61,9 кв.м., під`їзд 5, поверх 7, остаточна вартість - 406 064 грн. (а.с. 36 Т.1).

Рішенням виконавчого комітету Крихівецької сільської ради Івано-Франківської міської ради від 24.04.2014 року № 52 багатоквартирному житловому будинку з вбудованими житловими приміщеннями, присвоєно поштову адресу АДРЕСА_4 (а.с.27).

Відповідно до акту приймання-передачі від 14.10.2014 року ТОВ «Перко» передало ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 61,9 кв.м., під`їзд 5, поверх 7 (а.с.129 Т.1).

З витягу інвесторів по будівництву багатоквартирного будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , слідує, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є його інвесторами (а.с. 130 Т.1).

11.03.2015 року відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_1 видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - двохкімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 61,9 кв.м., житловою площею 35,4 кв.м. (а.с. 138 Т.1).

Мотивуючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 посилається на те, що він виконав умови договору від 29 квітня 2014 року укладеного між ним та ПП «Екватор-ІФ» щодо купівлі-продажу майнових прав № 2014-04-26-50 на спірну квартиру і вважав, що заначена квартира повинна йому належати.

Також на підтвердження заявлених вимог позивач надав суду ксерокопію інвестиційного договору на капітальне будівництво багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення від 04.02.2014 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Перко» та Приватним підприємством «Екватор ІФ» (а.с.15-20 Т.1).

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним Договір № 2014-133 від 22.02.2014 року укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ТОВ "Перко" щодо спірної квартири, визнати недійсним видане відповідачам свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на цю квартиру, скасувати рішення державного реєстратора Івано-Франківського міського управління юстиції № 18707992 від 19.01.2015 року про державну реєстрацію за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 колегія суддів виходить з наступного.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України)

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

У справі, що переглядається ОСОБА_2 посилається на те, що ним виконані у повному обсязі умови укладеного 29.04.2014 року з Приватним підприємством «Екватор-ІФ» договору купівлі-продажу майнових прав № 2014-04-26-50/А на квартиру АДРЕСА_3 (адресний номер: АДРЕСА_4 ), а тому наявні підстави для визнання недійсним Договір № 2014-133 від 22.02.2014 року укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ТОВ "Перко" щодо спірної квартири не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не подано доказів про передачу Товариством з обмеженою відповідальністю «Перко» Приватному підприємству «Екватор ІФ» майнових прав на спірну квартиру.

Разом з тим, за змістом постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №344/16879/15-ц (провадження №14/31 цс 20) від 14 грудня 2021 року зазначено, що 27 липня 2016 року листом Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області повідомлено, що слідчим управління Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області розслідується кримінальне провадження від 07 жовтня 2014 року № 0000255 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 190, частиною другою статті 190, частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 190, частиною першою статті 358, частиною першо статті 366 Кримінального кодексу України (далі - КК України), у якому ОСОБА_1 є потерпілою. У провадженні оголошено підозру директору ПП «Екватор-ІФ» ОСОБА_5 за частиною третьою статті 190 КК України, який 10 листопада 2016 року оголошений в розшук, та директору ТОВ «Перко» ОСОБА_6 за частиною першою статті 366, частиною третьою статті 190 КК України.

У зв`язку з цим, ухвалу суду щодо витребування оригіналу договору від 04.02.2014 року укладеного між ТОВ «Перко» та ПП «Екватор-ІФ» за яким останньому передано функції замовника будівництва житлового будинку по Довженка (навпроти будинку АДРЕСА_2 , із ексклюзивним правом продажу квартир, про існування якого заперечували представники ТОВ «Перко» та ОСОБА_1 , не виконано.

Оскільки позовні вимоги про визнання договору задоволенню не підлягають, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відстуність підстав для задвололення похідних позовних вимог про визнання недійсним виданого відповідачам свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на цю квартиру, скасування рішення державного реєстратора Івано-Франківського міського управління юстиції № 18707992 від 19.01.2015 року про державну реєстрацію за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Крім цього, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин між сторонами та позовних вимог про витребування з чужого незаконного володіння та визнанання за ОСОБА_2 право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 необхідно виходити з наступного.

У загальних положеннях про зобов`язання передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України).

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також наголошено про необхідність виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

У частині першій статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Зазначено про їх поділ на нерухомі та рухомі (стаття 181 ЦК України) і що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Статтею 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-ІІІ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).

У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна.

Крім того, вказане питання було предметом дослідження як у рішеннях ЄСПЛ, так і Верховного Суду України та Верховного Суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).

В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У частині другій статті 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 цього Закону).

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Правовідносини сторін договору про фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулюються Законом України від 19 червня 2003 року № 978-IV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (далі - Закон № 978-IV) та Законом України від 18 вересня 1991 року № 1560-ХІІ «Про інвестиційну діяльність» (далі - Закон № 1560-ХІІ).

Відповідно до частини п`ятої статті 7 та статті 4 Закону № 1560-ХІІ інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права).

У статті 2 Закону № 978-IV вказано, що об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.

Тобто після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до чинного законодавства.

Для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на новозбудований об`єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, заявник, зокрема, подає: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за нею об`єкта будівництва, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо) (у разі придбання майнових прав на об`єкт нерухомості документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу майнових прав); довідку (виписку) із переліку осіб, які брали участь в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва та за якими здійснюється державна реєстрація прав, видану особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва), про участь заінтересованої особи в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва (у тому числі шляхом купівлі-продажу майнових прав); технічний паспорт на об`єкт інвестування (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо); завірені особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва), копії (крім випадків подання оригіналів таких документів особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва): документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку (крім випадків реконструкції об`єктів нерухомого майна без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані); документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності на об`єкт нерухомого майна до проведення його реконструкції (у разі проведення реконструкції об`єкта нерухомого майна); документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадку, коли в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна його адреса не змінилася) (пункт 50 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868).

В пункті 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, встановлено, що для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо); технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови).

При розгляді справи апеляційний суд керується тим, що, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.

Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в частині першій статті 182 та частині другій статті 331 ЦК України для новоствореної речі, якою є квартира в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить.

Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, в разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.

Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права.

Тобто зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту - визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права.

Способи захисту права, обрані позивачем та застосовані судом, повинні найбільш ефективно поновлювати порушені права, а специфіка інвестування в об`єкти будівництва та визначення новоствореного майна як об`єкта захисту права, відмінного від майнових прав на етапі укладення договорів про інвестування в будівництво, які мають різні назви, повинні тлумачитися на користь тієї особи, права якої порушено.

Практика визнання права власності на об`єкти нерухомості, розміщені у введених в експлуатацію будинках та спорудах, з огляду на відсутність у позивачів можливості оформити право власності в позасудовому порядку як ефективного способу захисту порушених прав підтримується й Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), від 03 квітня 2019 року у справі № 1609/6643/12 (провадження № 14-107цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 522/102/13-ц (провадження № 14-38цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 1609/6645/12 (провадження № 14-220цс19), від 26 червня 2019 року у справі № 761/3428/15-ц (провадження № 14-268цс19).

Отже, у випадку оспорювання чи невизнання за інвестором, який виконав умови договору інвестування, первісного права власності на новостворений об`єкт інвестування, введений в експлуатацію, ефективним способом захисту такого права є визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно наданих відомостей ТзОВ «Перко» по будівництву багатоквартирного будинку АДРЕСА_7 станом на 01.10.2014 року квартира АДРЕСА_8 міститься в реєстрі інвесторів ТзОВ «Перко» (а.с.30-32 Т.1).

Крім того, згідно умов інвестиційного договору на капітальне будівництво багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення від 04.02.2014 року укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Перко» та Приватним підприємством «Екватор ІФ» не міститься відомості про передачу від ТзОВ «Перко» до ПП «Екватор ІФ» майнових прав на спірну квартиру.

На час звернення з позовом, розгляду справи та ухвалення рішень не надано доказів, що між ТОВ «Перко» та ПП «Екватор-ІФ» проведено поділ майна чи майнових прав у будівництві багатоквартирного житлового будинку за проєктною адресою АДРЕСА_7 , пізніше присвоєна адресу- АДРЕСА_4 та ПП «Екватор-ІФ» належить майнове право на квартиру АДРЕСА_8 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, судом першої інстанції вірно враховано, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про те, що між позивачем та Приватним підприємством «Екватор-ІФ» були укладені договори майнових прав та щодо укладення інвестиційного договору між ТОВ Перко та ПП «Екватор-ІФ» позивачем та представником позивача суду надано не було, а тому відсутні підстави задоволення позовних вимог про визнання недійсним Договору №2014-133 від 22.02.2014 року та Свідоцтва про право власності №32396782, скасування рішення Державного реєстратора Івано-Франківського міського управління юстиції №18707992 від 19.01.2015 року про державну реєстрацію за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; витребування з чужого незаконного володіння та визнання права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що між ним та ПП «Екватор-ІФ» укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 2014-04-26-50/А від 29 квітня 2014 року на квартиру АДРЕСА_3 (адресний номер: АДРЕСА_4 ) та умови договору позивачем виконані у повному обсязі, а ПП «Екватор-ІФ», в порушення п. 1.3 договору купівлі-продажу майнових прав, після введення будинку в експлуатацію не оформило на нього відповідні правовстановлюючі документи, оскільки позивачем не доведено належність ПП «Екватор-ІФ» майнових прав на вказану квартиру та похідне право на укладання договору на спірну квартиру АДРЕСА_3 (адресний номер: АДРЕСА_4 ).

Визнання права власності є ефективним і належним способом захисту прав сторони - покупця, який за договором купівлі-продажу майнових прав повністю сплатив узгоджену в договорі грошову суму, проте не може реалізувати свої права внаслідок недобросовісної поведінки продавця після введення будинку в експлуатацію, разом з тим ПП «Екватор-ІФ» не належало право укладання договору купівлі-продажу майнових прав.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, розглянуто позовну заяву у відповідності до норм матеріального права, прийнято обґрунтоване рішення, в якому повно відображено обставини, що мають значення для справи, тому підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не встановлено.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 18 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 28 червня 2022 року.

Судді: В.Д.Фединяк

Л.В.Василишин

І.О.Максюта