Номер провадження: 22-ц/813/7957/22
Справа № 509/1700/22
Головуючий у першій інстанції Панасенко Є.М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Зеніної М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бочевара Михайла Павловича на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 липня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, який зареєстровано 15.08.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1540. Позовна заява обґрунтована тим, що в останні місяці між сторонами фактично припинилися сімейні відносини, кожен з подружжя живе своїм життям та своїми інтересами, спільного господарства не ведуть. Від шлюбу мають дитину, яка проживає разом з позивачем. Оскільки позивач не бажає продовжувати шлюб з відповідачем, просить його розірвати.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 липня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено. Розірвано шлюб, укладений 15 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1540. Після розірвання шлюбу залишено позивачці її шлюбне прізвище - ОСОБА_3 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що рішення позивача про розлучення є виваженим та свідомим, причини, з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали не можливими, поновлювати сімейні відносини позивач наміру не має, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Бочевар Михайло Павлович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачці у задоволенні позову, з огляду на наступне.

Так, не погоджуючись з висновками районного суду, апелянт в апеляційній скарзі вказує, що він не залишав сім`ю та докази протилежного в матеріалах справи відсутні; саме позивач фактично залишила сім`ю, виїхавши на початку березня 2022 року разом із дитиною за кордон. Також апелянт вважає необґрунтованим твердження суду про відсутність взаєморозуміння між подружжям. Крім того, посилаючись на правову позицію Верховного Суду у постанові від 15.01.2020 року по справі № 200/952/18, апелянт наголошує, що суд в своєму рішенні не навів мотивів, відповідно до яких подальше спільне життя подружжя неможливе, а збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їхньої дитини; вказує, що суд своєю ухвалою від 20.07.2022 року відмовив в задоволенні клопотання сторони відповідача про надання строку на примирення сторін з огляду на те, що представник позивача категорично заперечував проти надання строку на примирення та позиції щодо неможливості зберегти сім`ю, однак судом не з`ясовано особисту думку позивача з цього приводу та не було враховано наявність у сторін малолітньої дитини та доцільність виховання дитини у подружжі тощо.

За таких підстав, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апелянт вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене без з`ясуванням всіх обставин справи та без належного мотивування щодо необхідності розірвання шлюбу між сторонами.

Відповідно ст. ст. 128, 130 ЦПК України сторони повідомленні про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Зокрема апелянт ОСОБА_1 та його представник адвокат Бочевар Михайло Павлович про розгляд справи повідомлялись шляхом відправлення судових повісток про виклик до суду на контакти для зв`язку, що вказані в апеляційній скарзі; ОСОБА_2 та її представник адвокат Халдай Ілля Вікторович сповіщався шляхом відправлення судової повістки про виклик на контакти для зв`язку, що відповідають матеріалам справи.

Апелянт ОСОБА_1 та його представник адвокат Бочевар Михайло Павлович, в судове засідання, призначене на 01.11.2022 року на 15.30 годину, не з`явилися, про причини не явки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не подали.

Адвокат Халдай Ілля Віталійович, діючи в інтересах позивача ОСОБА_2 , через підсистему «Електронний суд», 31.10.2022 року подав до суду заяву про розгляд справи у відсутність позивача та її представника, вказуючи, що позивач ОСОБА_2 категорично заперечує проти вимог апеляційної скарги, наполягає на тому, що її шлюб із відповідачем вже давно не ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і збереження їхньої сім`ї є неможливим за будь-яких обставин, позивач не бажає знаходитися у шлюбі із відповідачем, у зв`язку з чим просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Крім того, позивач ОСОБА_2 , через засоби електронного зв`язку, 31.10.2022 року також подала до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, що підписане електронним підписом та в якому позивач підтвердила позицію про неможливість збереження шлюбу із відповідачем за будь-яких обставин, просить не надавати додатковий строк на примирення, вказує, що за час розгляду даної справи вона лише підтвердила правильність свого рішення про розірвання шлюбу зі ОСОБА_1 , на думку позивача, подання апеляційної скарги останнім носить суто формальний характер, з метою тиску на неї та зловживанням своїми процесуальними правами, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Слід зазичити, що в клопотанні від 31.10.2022 року, серед іншого, позивач зазначила, що вказана справа віднесена до категорії спрощеного провадження, тому позивач просить розгляд справи провести в одному судовому засіданні, без відкладення, в межах строків розгляду даної категорії справ.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки поважність причин неявки сторони відповідача (апелянта) судом апеляційної інстанції не встановлена, а заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності відповідача та його представника при таких обставинах не є порушенням прав сторони щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Також колегія суддів враховує, що дана справа (про розірвання шлюбу) відноситься до категорії справ, що розглядається судами в порядку спрощеного позовного провадження.

За наведених обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є вмотивованим та таким, що ухвалене відповідно до чинного законодавства.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається наступне.

15 серпня 2015 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , актовий запис № 1540; після реєстрації шлюбу прізвище позивача змінено на « ОСОБА_3 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 15.08.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (а. с. 19).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_5 , батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (актовий запис № 8169), що вбачається зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 02 вересня 2016 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а. с. 7).

Позивач, звернувшись до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, зазначила, що на протязі останніх місяців між сторонами фактично припинилися сімейні відносини, у них різні інтереси, укладений між сторонами шлюб носить формальний характер, не ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, збереження сім`ї є неможливим, позивач просила залишити доньку ОСОБА_5 проживати разом із нею.

У відзиві на позовну заяву про розірвання шлюбу сторона відповідача заперечувала проти проживання спільної дитини сторін разом з позивачем, вказуючи, що з цього приводу є спір (щодо визначення місця проживання дитини).

Ухвалою Овідіопольського районного суду від 20 липня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про надання строку на примирення.

Отже, спірним в даному випадку є питання стосовно того, чи можливе збереження шлюбу між сторонами, та чи є підстави для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Розглядаючи вказану справу, колегія суддів виходить з наступного.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8 Конституції України).

Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ст. 9 Конституції України).

Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 року, встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання.

Згідно положень ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються.

Зазначеним нормам міжнародного права відповідають наступні положення національного законодавства.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має в сім`ї рівні права та обов`язки.

За змістом ч.1 ст. 24, ч. 2 ст. 104, ч.1 ст. 110, 112 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2-4 ст. 56 СК України дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Відповідно ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Так, відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом в постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, провадження № 61-14859св19, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, встановивши, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать її інтересам, дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст. 24, 56 СК України.

Щодо доводів апелянта, в яких він спростовує твердження районного суду та зазначає, що він не залишав сім`ю, саме позивач залишила сім`ю та виїхала за кордон, то апеляційний суд вважає дані твердження апелянта такими, що не спростовують правильність висновку районного суду про розірвання шлюбу, оскільки згідно вимог українського і міжнародного права шлюб має добровільний характер, сам позов про розірвання шлюбу, який пред`являється одним із подружжя та його подальша поведінка і ставлення до шлюбу, засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків, та незгода відповідача з розірванням шлюбу не є підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження.

Доводи апеляційної скарги з приводу необґрунтованості тверджень районного суду про відсутність взаємопорозуміння між сторонами, не наведення в рішенні мотивів, відповідно до яких подальше спільне життя подружжя неможливе, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що матеріалами справи підтверджено категоричність намірів позивача розірвати шлюб з відповідачем, зокрема згідно матеріалів справи позивач наполягає на розірванні шлюбу, не проявляє інтересу щодо примирення з відповідачем, а відмова в розірванні шлюбу буде фактичним примушенням її до шлюбу та шлюбним відносинам всупереч волі позивача, що є неприпустимим і суперечить вимогам закону.

Аргументи апеляційної скарги з приводу не вжиття судом заходів для примирення не приймаються апеляційним судом до уваги відповідно до наступного.

Згідно ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Верховний Суд у постанові від 03 грудня 2020 року у справі № 456/848/16-ц вказав на те, що за змістом указаної норми (ст.11 СК України) заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом в постановах від 11.11.2020 року у справі № 369/7035/18, від 09.09.2020 року у справі № 521/7207/18, від 20.07.2020 року у справі № 349/1031/17.

З матеріалів справи вбачається, що сторона відповідача, звертаючись до суду першої інстанції з клопотанням про надання строку на примирення, просила визначити такий строк у три місяці.

Слід зазначити, що з моменту ухвалення судом першої інстанції рішення про розірвання шлюбу до дня перегляду цього рішення апеляційним судом за апеляційною скаргою відповідача минуло більше ніж три місяці.

Проте, апелянт не надав жодного доказу, що за цей період він вживав реальні і дієві заходи щодо примирення з позивачем, про зміну їх стосунків в бік примирення та про бажання позивача у відповідь на такі заходи відповідача зберегти сім`ю.

У свою чергу позивач надала до суду клопотання, згідно якого вона категорично проти збереження шлюбних відносин з відповідачем.

Отже, апеляційний суд зауважує, що у сторін була реальна можливість для фактичного примирення, яке незважаючи на це у даному випадку не відбулося, а тому наведені з цього приводу доводи скарги є безпідставними.

Таким чином, вбачається, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини та не змінила своєї позиції щодо намагання розірвати шлюб і що збереження шлюбу суперечить, таким чином, інтересам позивача, З`ясувавши ці обставини, суд першої інстанції, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.

Відповідач всупереч процесуальному обов`язку, передбаченому ст. ст. 12, 81 ЦПК України, на спростування цих висновків належних і допустимих доказів не надав, здійснення ним конкретних, а не формальних заходів для збереження шлюбу, не підтвердив.

За таких обставин доводи апеляційної скарги, що районним судом не з`ясовано особистої думки позивача щодо примирення та збереження сім`ї, оскільки позов подавався через представника та позивач до суду не з`явилася, а також те, що виховання спільної дитини подружжя доцільно в сім`ї, є безпідставними, оскільки позивач не бажає зберегти шлюб з відповідачем, а суд в силу закону не може її примусити.

Таким чином, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до того, що відповідач не погоджується із розірванням шлюбу з позивачем, оскільки має на меті зберегти шлюбні відносини. Незгода відповідача з розірванням шлюбу не є підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження.

Отже, суд першої інстанції правомірно врахував всі обставини справи та дійшов вірного висновку про неможливість збереження сім`ї.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 368, 375, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бочевара Михайла Павловича - залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 08.11.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова