П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2022 року м. Київ

Справа № 757/11526/19-ц

Провадження: № 22-ц/824/8287/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Вербової І. М., Нежури В. А.,

секретар Івасенко І. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 лютого 2022 року, ухвалене під головуванням судді Матійчук Г. О.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання права власності у порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого володіння, скасування рішень про державну реєстрацію,

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її племінник ОСОБА_5 .У встановлений законом строк вона звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті племінника, проте, у лютому 2019 року їй стало відомо, що спадкове майно - квартира АДРЕСА_1 у січні 2019 року була зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири від 20.08.2010 року. Однак, вказаний договір дарування квартири від 20.08.2010 року підроблений, що підтверджується довідкою з Державного нотаріального архіву.За фактом підроблення договору подано заяву, і внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Вважала, що спадкове майно вибуло з її володіння поза її волею.Оскільки спадкове майно було декілька разів відчужено ОСОБА_3 , спочатку ОСОБА_4 , а згодом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просила суд витребувати вказане майно з володіння ОСОБА_1 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав на квартиру.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 лютого 2022 року позов ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого володіння, скасування рішень про державну реєстрацію задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Скасовано рішення державного реєстратора КП «Центр правової допомоги та реєстрації» ОСОБА_6 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49178740 від 16.10.2019 року, щодо державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Федоренко В. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49244544 від 19.10.2019 року, щодо державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 .

Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марченко А. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50596569 від 09.01.2020 року, щодо державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1084 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1084 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1084 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про залишення позову без розгляду.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд даної справи через неправильне зазначення судом індексу у поштових відправленнях. Смс-повідомлення також не отримувала, оскільки вказаний в матеріалах справи номер їй не належить. Також вказала, що позивачка востаннє (17.12.2021 року) змінила предмет позову та просила визнати за нею право власності на квартиру після закриття підготовчого судового засідання, а тому суд першої інстанції не повинен був приймати вказану заяву. При цьому, позивачкою було змінено не лише предмет позову, а й підстави. Також, при поданні позову не зазначено ціну квартири та не сплачено судовий збір з урахуванням вартості спірного майна. Зазначила і про те, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо встановлення судовим рішенням, яке набуло законної сили, обставин, які б підтверджували факт підроблення договору дарування від 20.08.2010 року та незаконного заволодіння квартирою.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 23 червня та 11 липня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Костін К. М. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що єдиною підставою звернення до суду із вказаним позовом було виникнення у ОСОБА_3 права власності на квартиру, а згодом у зв`язку з її перепродажем у ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , на підставі підробленого документа, а саме договору дарування квартири. У зв`язку з наведеним позивачкою було конкретизовано свої вимоги про скасування державної реєстрації права власності на квартиру за відповідачами, а також визнання за нею права власності в порядку спадкування. Посилання скаржника на несплату судового збору є безпідставними, оскільки відповідні квитанції про таку сплату наявні в матеріалах справи. Також вказав, що договір дарування є недійсним з моменту його вчинення, а тому визнання його недійсним в судовому порядку не вимагається.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її адвокат Щербина Є. Є. підтримали апеляційну скаргу з підстав, викладених в ній, та просили її задовольнити.

ОСОБА_2 та її адвокат Костін К. М. заперечували проти апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 .

Після його смерті відкрилась спадщина, спадкове майно складається з квартири АДРЕСА_1 , яке належало спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, видане головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 29.11.2000 року (а.с. 20, т.1).

01.11.2018 року ОСОБА_2 , яка є тіткою ОСОБА_5 (а.с. 277, т.1), звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Матюхової Т.П. із заявою про прийняття спадщини після померлого племінника (а.с. 207, т. 1).

24.10.2019 приватним нотаріусом Матюховою Т. П. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину за законом) в зв`язку з дійсною реєстрацією спадкового майна за іншою особою (не за спадкодавцем) (а.с. 286, т. 1).

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності вбачається, що 23.01.2019 року на підставі договору дарування квартири №2094 від 20.08.2010 року право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с. 23, т. 1).

Згідно архівної довідки Київського державного нотаріального архіву №527/01-17 від 27.02.2019 року, за реєстровим номером 2094 від 20.08.2010 року не міститься запис про посвідчення договору дарування. За 20.08.2010 року відсутній будь-який договір дарування квартири АДРЕСА_1 , за яким би дарувальником був ОСОБА_5 (а.с. 25, т. 1).

07.03.2019 року за заявою ОСОБА_8 внесено відомості до ЄРДР за фактом підроблення документів та заволодіння квартирою (а.с. 36, т.1).

22.07.2021 року на запит суду з Департаменту з питань власності надійшла копія реєстраційної справи №000 з копіями документів на підставі яких державний реєстратор прийняв рішення про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 (а.с. 4-19, т. 2).

27.07.2021 року від приватного нотаріуса Федоренко В. В., як реєстратора, надійшли копії документів, на підставі яких відбулась реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 (а.с. 35-38, т. 2).

03.08.2021 року від приватного нотаріуса Марченко А.О., як реєстратора, надійшли копії документів, на підставі яких відбулась реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (а.с. 40-44, т. 2).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що майно вибуло з володіння позивача, як спадкоємця померлого власника не з його волі, і не з волі спадкодавця, а тому позивачка, як спадкоємиця майна, що залишилося після померлого власника, має право на витребування з незаконного володіння спірної квартири, що перебуває у власності ОСОБА_1 .

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Належне повідомлення є одним з найголовніших аспектів забезпечення права на справедливий суд, що гарантується Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, наразі є актуальною проблема здійснення такого інформування.

Відповідно до ч. 2, 4, 5 ст. 128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Поінформованість осіб, які беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду, є однією із суттєвих гарантій реалізації ними права на особисту участь у процесі. З цією метою законодавець передбачив різні форми повідомлення особи про час і місце судового засідання та способи їх доставки: поштою - рекомендованим листом з повідомленням про вручення, через кур`єрів, через сторону або її представника, безпосередньо в суді, телеграмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, через оголошення в пресі.

Матеріали справи свідчать, що суд першої інстанції про розгляд вказаної справи повідомляв ОСОБА_9 шляхом направлення судових-повідомлень за місцем її реєстрації, а саме: АДРЕСА_2 , та додатково за адресою: АДРЕСА_3 .

В матеріалах справи наявні поштові конверти, які повернути на адресу суду «адресат відсутній» за обома адресами, що вказує на належне повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи судом (т. 1 а.с. 147, т. 2 а.с. 95, 114).

Посилання скаржника на неправильне зазначення індексу на поштових конвертах не спростовує факту належного повідомлення та доставляння вказаних поштових відправлень за відповідною адресою. Окрім того, слід відмітити, що судом першої інстанції також вчинялись дії щодо повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи засобами мобільного та електронного зв`язку.

Зважаючи на викладене та наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення відповідачки ОСОБА_1 , відсутні підстави вважати, що судом першої інстанції було порушено право останньої на справедливий суд.

Щодо висновків суду першої інстанції по суті позову колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

При цьому, необхідно враховувати, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього

Спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12, від 06 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15 та підтримано Верховний Судом у постановах від 14 квітня 2021 року у справі № 754/11747/18, від 12 червня 2020 року у справі № 222/30/17.

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

З огляду на зазначене, позивачка як спадкоємиця має право на звернення до суду із позовними вимогами про витребування майна від добросовісного набувача.

Разом із тим, для правильного застосування правового механізму, передбаченого статтею 388 ЦК України, судам необхідно повно та всебічно дослідити підстави вибуття такого майна з володіння власника.

Так, згідно з частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Спірне майно вибуло із володіння спадкодавця на підставі договору дарування квартири від 23.01.2019 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Лаврент`євою Е. О., зареєстрованого за номером 2094 (бланк № 227564).

В подальшому спірна квартира була відчужена ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який, у свою чергу відчужив її ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин

не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Дослідивши наявну в матеріалах справи архівну довідку Київського державного нотаріального архіву №527/01-17 від 27.02.2019 року, суд першої інстанції вважав договір дарування від 23.01.2019 року нікчемним.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 посилалась на те, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які б підтверджували факт підроблення договору дарування від 20.08.2010 року та незаконного заволодіння квартирою.

Перевіряючи вказані доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції урахував наступне.

Так, згідно архівної довідки Київського державного нотаріального архіву №527/01-17 від 27.02.2019 року, що наявна в матеріалах справи, в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса КМНО за реєстровим № 2094 від 20 серпня 2010 року міститься запис про засвідчення вірності копій на 16 сторінці статуту. За 20 серпня 2010 року відсутній будь-який договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_4 , дарувальником якої був - ОСОБА_5 (справа № 2-22 том №1).

В ході розгляду справи апеляційним судом, адвокат Костін К. М. в інтересах ОСОБА_2 надав суду копію запиту приватного нотаріуса Матюхової Т. П., в провадженні якої знаходиться спадкова справа до майна померлого ОСОБА_5 , до Київського державного нотаріального архіву, про надання інформації, в якому зазначено наступне. До складу спадкового майна після померлого ОСОБА_5 входить квартира АДРЕСА_5 . За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень було виявлено, що вказана квартира була зареєстрована на праві власності за іншою особою на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Лаврент`євою Е. О. 20 серпня 2010 року за реєстровим № 2094, який викладений на бланку ВРА № 227564. За інформацією з реєстру нотаріусів, приватний нотаріус КМНО Лаврент`єва Е. О. припинила діяльність 05.01.2012 року. За даними Реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, бланк ВРА № 227564 значиться як використаний 20.08.2010 року приватним нотаріусом Лаврент`євою Е. О. за кодом витрачання 1 - договір про відчуження нерухомого майна, окрім земельних ділянок. З огляду на викладене просила надати інформацію за даними реєстру для реєстрації нотаріальних дій чи дійсно спеціальний бланк нотаріальних документів № ВРА 227564 був використаний приватним нотаріусом Лаврент`євою Е. О. 20 серпня 2010 року та надати інформацію про те, який саме правочин (договір) викладений на спеціальному бланку нотаріальних документів ВРА № 227564, а саме про його предмет та сторони.

У відповідь на вказаний запит Київський державний нотаріальний архів 05.10.2022 року повідомив, що у справі № 02-30 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій», том № 2 приватного нотаріуса КМНО Лаврент`євою Е.О., міститься запис від 20.08.2010 року за реєстровим № 2094 про вчинення іншої нотаріальної дії без використання спеціального бланку нотаріальних документів. Повідомлено, що 20.08.2010 року ПН КМНО Лаврент`євою Е.О. було використано спеціальний бланк серії ВРА № 227564, за іншим реєстровим номером для іншої нотаріальної дії.

Наведені вище письмові докази містять розбіжності щодо вчинення 20 серпня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лаврент`євою Е. О. нотаріальних дій, а також використання спеціального бланку серії ВРА № 227564, які унеможливлюють встановлення дійсних обставин справи.

З метою перевірки доводів апеляційної скарги, а також, ураховуючи, що така інформація є необхідною для об`єктивного розгляду справи та встановлення дійсних обставин справи, судом апеляційної інстанції було витребувано з Київського державного нотаріального архіву належним чином завірену копію реєстру для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лаврент`євої Е. О. за 20 серпня 2010 року, а також інформацію щодо використання спеціального бланку серії ВРА № 227564 (коли, за яким реєстровим номером, яка нотаріальна дія).

07 листопада 2022 року на виконання ухвали Київського апеляційного суд від 05 жовтня 2022 року Київський державний нотаріальний архів направив на адресу суду належним чином завірену копію реєстру для реєстрації нотаріальних дій (справа № 02-33 том № 2).

З копії вказаного реєстру убачається, що 20.08.2010 року приватним нотаріусом КМНО Лаврент`євою Е. О. під №2079 була вчинена нотаріальна дія з посвідчення договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , на нотаріальному бланку № ВРА 227564.

Вказані докази у своїй сукупності підтверджують факт підроблення договору дарування від 20.08.2010 року, а тому висновки суду першої інстанції про те, що майно вибуло з володіння позивачки, як спадкоємця померлого власника, не з її волі, і не з волі спадкодавця є правильними, а відтак ОСОБА_2 має право на витребування з незаконного володіння спірної квартири, що перебуває у власності ОСОБА_1 .

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі 522/2201/15-ц.

При апеляційному перегляді справи ОСОБА_1 також посилалась на те, що ОСОБА_2 не є тіткою ОСОБА_5 , оскільки дати народження батьків ОСОБА_2 та матері ОСОБА_12 , мають різна значення. Вказала, що нею подана апеляційна скарга на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.07.2019 року у справі № 754/7343/19 про встановлення факту родинних зв`язків між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , і наразі відкрите апеляційне провадження за поданою нею апеляційною скаргою.

Надаючи оцінку вказаним посиланням скаржника, колегія суддів ураховує, що на момент ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, що переглядається, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29.07.2019 року у справі № 754/7343/19 про встановлення факту родинних зв`язків між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було таким, що набрало законної сили, а відтак у суду першої інстанції не було підстав ставити під сумнів вказані обставини.

В будь-якому випадку, таких сумнівів немає і в суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

З копій матеріалів спадкової справи № 16/2018, відкритої приватним нотаріусом КМНО Матюховою Т. П. щодо майна померлого ОСОБА_5 , убачається, що приватним нотаріусом 08.05.2019 року було відмовлено ОСОБА_2 у закликанні до спадкоємства, оскільки за наявними в матеріалах справи документами відсутня безспірна можливість підтвердити родинні зв`язки, а саме те, що ОСОБА_2 є тіткою ОСОБА_5 .

Так, згідно наявного в матеріалах справи повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян та актового запису про смерть від 01.11.2018 року № померлим є громадянин ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у віці 55 років.

На підтвердження факту родинних зв`язків з померлим ОСОБА_5 . ОСОБА_2 приватному нотаріусу було надано свідоцтво про її народження, свідоцтво про одруження, свідоцтво про одруження батьків померлого, свідоцтво про розірвання шлюбу між батьками померлого, свідоцтво про смерть діда померлого, свідоцтво про смерть баби померлого.

Згідно свідоцтва про одруження, ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_13 (1935 року народження) та ОСОБА_14 (1932 року народження) уклали шлюб (свідоцтво видано на українській мові).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_1 , 29 березня 1974 року шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_14 розірвано (свідоцтво видано на російській мові).

Згідно копії актового запису від 17 березня 1932 року № 495 ОСОБА_14 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 . Батьками записані ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_2 від 25 серпня 1980 року, ОСОБА_15 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 у віці 81 року.

Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_3 , ОСОБА_16 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 у віці 93 років.

Згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 , ОСОБА_2 , остання до укладення шлюбу з ОСОБА_17 мала прізвище « ОСОБА_18 ».

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_19 , остання народилась ІНФОРМАЦІЯ_7 . Батьками записані ОСОБА_15 та ОСОБА_16 (свідоцтво видане на російській мові).

Згідно відомостей, отриманих приватним нотаріусом в рамках судакової справи, а саме, акта про народження №1919 від 12.10.1962 року, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_8 . Батьком записаний ОСОБА_13 (26 років), а матір`ю - ОСОБА_14 (30 років).

Згідно актового запису про смерть, ОСОБА_14 померла ІНФОРМАЦІЯ_9 у віці 49 років.

Згідно актового запису про смерть, ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_10 у віці 73 років.

Згідно актового запису про народження, ОСОБА_14 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 . Батьками записані ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

Згідно актового запису про народження, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_8 . Батьками записані ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Аналіз наведених вище документів свідчить, що розбіжність у написанні прізвищ матері померлого та позивачки (дівочого) виникла в результаті невірного перекладу з російської мови на українську мову. Факт родинних зв`язків між позивачкою та матір`ю померлого ( ОСОБА_14 ), а саме що такі є рідними сестрами, не викликає жодних сумнівів у суду.

Разом з тим, визнаючи за ОСОБА_2 як спадкоємицею ОСОБА_5 право власності на квартиру та витребовуючи цю квартиру на її користь, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 в силу Закону в порядку спадкування є власником вказаного майна, яке вибуло з володіння спадкодавця поза його волею.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Під матеріальними межами судового розгляду слід розуміти обов`язок суду вирішити справу на підставі тільки тих вимог, які заявлені заінтересованими особами. Процесуальні межі полягають у тому, що суд розпочинає розгляд справи не інакше як за заявою (скаргою) заінтересованої особи.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 неодноразово змінювала предмет позову.

В останній заяві про зміну предмету позову від 03.03.2021 року ОСОБА_2 просила суд лише скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також витребувати у ОСОБА_1 спірну квартиру. Вимог про визнання за нею права власності не заявляла.

Вказана заява ОСОБА_2 подана у строки, встановлені ч.ч. 2, 3 ст. 49 ЦПК України, а саме до закінчення підготовчого судового засідання, яке відбулось 23.03.2021 року (т. 1 а.с. 182).

Відтак, суд першої інстанції, визнавши за ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру, в порушення вимог ст. 13 ЦПК України, вийшов за межі позовних вимог, та не урахував що, правильним та ефективним способом відновлення порушеного права позивачки є витребування від ОСОБА_1 на її користь квартири АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі правові норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма права, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма права, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми права, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у контексті загального принципу, закладеного першою нормою права.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Справедливого балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 23 січня 2014 року у справі EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, заява № 19336/04).

Тобто, у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Зважаючи на те, що під час розгляду справи встановлено, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння поза волею як спадкодавця, так і спадкоємця на підставі неіснуючого правочину, колегія суддів вважає, що витребування спірного майна з володіння добросовісного набувача ОСОБА_1 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у її право власності, оскільки права та інтереси позивачки переважають інтереси добросовісного набувача.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про скасування рішень про державну реєстрацію права власності за відповідачами колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції вважав, що повноцінний захист прав та інтересів позивачів можливий шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння останнього набувача одночасно зі скасуванням записів про право власності за особами, які незаконно набули це право.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 , від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц та інших звернуто увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц зроблено висновок, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права.

Подібні висновки викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Отже, у разі задоволення віндикаційного позову рішення суду про витребування майна забезпечуватиме ефективне відновлення порушених прав власника, оскільки таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності, тому задоволення вимог щодо скасування записів про право власності не є потрібним для захисту порушених прав позивачів.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Такий правовий висновок сформульований у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц.

Суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального права, та як наслідок дійшов помилкового висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про скасування рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 лютого 2022 року з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, та витребування від ОСОБА_1 у власність ОСОБА_20 квартири АДРЕСА_1 , а відтак апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Витребувати від ОСОБА_1 у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 22 грудня 2022 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді І. М. Вербова

В. А. Нежура