Справа № 755/2227/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2022 р. Дніпровський районний суд міста Києва, в складі головуючого судді Яровенко Н.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить зняти арешт з нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та заборону на його відчуження, що належало ОСОБА_2 , спадкоємцем та правонаступником є ОСОБА_1 , накладений постановою від 03 липня 2002 року, виданою відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції, стягнути з відповідача судові витрати.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька - ОСОБА_2 , вона, як спадкоємиця за заповітом до майна померлого, у встановленому законом порядку вступила у спадщину. Під час оформлення спадкових прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , з`ясувалося, що на спадкову квартиру, яка належала її батькові, накладено арешт.

Відтак, за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно спадкодавця, порушується право позивача як спадкоємця, внаслідок чого остання позбавлена змоги успадкувати майно після смерті свого батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з чим звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

26 липня 2022 року відповідач Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Дніпровський РВ ДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) подав відзив на позов, в якому з приводу задоволення позовних вимог заперечував лише в частині стягнення судового збору з бюджетних асигнувань, оскільки в позасудовому порядку врегулювати даний спір відповідач не мав можливості, оскільки у даних АСВП відсутні дані про ОСОБА_2 , жодних виконавчих документів на виконанні у Дніпровському РВ ДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) не перебуває.

Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України та частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків.

Відповідно до свідоцтва про смерть від 10 березня 2021 року серія НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 10 березня 2021року Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено відповідний актовий запис № 517.

З свідоцтва про народження від 15 листопада 1973 року серія НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_2 .

Відповідно до реєстраційного посвідчення від 17 травня 1995 року квартира за адресою : АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_2 .

Відповідно до Інформаційної довідки КВ-2021 № 33653 Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі довідки ЖБК «Електромонтажник-2» 18 квітня 1995 року № 58, зареєстровано в Бюро 17 травня 1995 року за реєстровим номером № 276/31644/32531.

Згідно заповіту від 17 лютого 2006 року, посвідченого десятою Київською державною нотаріальною конторою 11 серпня 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1у-63, ОСОБА_2 заповів належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , своїй дочці ОСОБА_1 .

При оформленні спадщини після смерті ОСОБА_2 на підставі архівного запису з`ясувалось, що на спадкове майно накладено арешт.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 02 лютого 2022 року № 297516708 зареєстровано обтяження майна, а саме 06 жовтня 2004 року № 1358737 арешт (архівний запис) квартири за адресою АДРЕСА_1 . Підстава обтяження: постанова, 86/15, від 03 липня 2002 року, Виконавча служба. Додаткові дані: Архівний номер 4502954КІЕV10, Архівна дата: 04 липня 2002 року, Дата виникнення: 04 липня 2002 року, № реєстра: 55, внутр. № Е901862528F34E317F21, реєстратор: Десята київська державна нотаріальна контора.

Відповідно до листа від 06 жовтня 2021 року № 75395 Дніпровського РВ ДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ), перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень за параметрами пошуку боржника встановлено, що виконавчі документи відносно ОСОБА_2 на виконанні у Відділі не перебувають. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна наявний запис про арешт нерухомого майна №1358737, а саме квартира АДРЕСА_1 , на підставі постанови 86/15 від 03 липня 2002 року Виконавчою службою, власником вказаної квартири є ОСОБА_2 . Перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень не вдалося ідентифікувати на підставі якого виконавчого документа накладено арешт на майно, оскільки за 2002 рік в АСВП відсутня інформація.

Відповідно до листа від 05 листопада 2021 року № 84106 Дніпровського РВ ДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень за параметрами пошуку боржника встановлено, що виконавчі документи відносно ОСОБА_4 станом на 05 листопада 2021 року на виконанні у Відділі не перебувають. За 2001 рік в АСВП відсутня інформація, рекомендовано звернутися до суду.

Постановою від 05 лютого 2022 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_1 за заповітом, посвідченим 17 лютого 2006 року Десятою київською державною нотаріальною конторою за р.№1у-63 на 7/8 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , з підстав навченості арешту на спадкове майно.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Положеннями статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року № 6-26цс13.

Відповідно до частин першої, другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 постанови від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснив, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідно до частини першої-третьої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено виключний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

При цьому, частина п`ята статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30)

Як встановлено судом, арешт на спадкове майно, був накладений на підставі постанови відділу виконавчої служби від 03 липня 2002 року, однак встановити в межах якого виконавчого провадження було накладено арешт вищезазначеною постановою не виявляється можливим. На даний час виконавче провадження не здійснюється, а відтак потреба в арешті не існує. Наявність цього обтяження (арешту) квартири перешкоджає позивачу в оформленні спадщини, що відкрилась після смерті її батька ОСОБА_2 , а також перешкоджає позивачу у здійсненні нею права власності на спадкове майно. Скасувати арешт в іншому порядку неможливо, оскільки виконавче провадження, під час здійснення якого було накладено арешт, у відділі на виконанні не перебуває.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що підстав для існування арешту на даний час не існує, а наявність накладеного обтяження майна порушує права позивача, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо.

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з нерухомого майна - підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 15, 317, 319, 321, 391, 1216-1218 ЦК України, статтями 56, 59 Закону України «Про виконавче провадження», статтями 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 353 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з нерухомого майна, - задовольнити.

Скасувати арешт нерухомого майна, реєстраційний номер 1358737, тип обтяження: арешт (архівний запис), зареєстрований 06 жовтня 2004 року, реєстратор: Десята Київська державна нотаріальна контора, підстави обтяження: постанова, б86/15, 03 липня 2002 року, Виконавча служба, об`єкт обтяження: квартира, адреса: АДРЕСА_1 , власник: ОСОБА_2 . Архівний номер 4502954КІЕV10, Архівна дата: 04 липня 2002 року, Дата виникнення: 04 липня 2002 року, № реєстра: 55, внутр. № Е901862528F34E317F21.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повне рішення суду виготовлено 01 грудня 2022 року

Суддя Н.О.Яровенко