Номер провадження: 22-ц/813/1148/22
Справа № 509/4559/18
Головуючий у першій інстанції Козирський Є. С.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без участі учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 липня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Козирського Є.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Центру надання адміністративних послуг Овідіопольської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Товариство з обмеженою відповідальністю «КАДОР», про припинення і визнання права власності, повернення безпідставно набутого майна, про зобов`язання державного реєстратора вчинити певні дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд припинити право власності ОСОБА_1 на квартиру, розміщену за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 усі права пайщика за договором № 15/287-2 про пайову участь у будівництві об`єкту нерухомого майна, укладеному 01.02.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «КАДОР» та ОСОБА_2 , в тому числі, майнове право на квартиру, розміщену за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру розміщену за вказаною адресою; витребувати в ОСОБА_1 на її користь безпідставно набуту квартиру, розташовану за вказаною адресою; зобов`язати суб`єкта, який здійснює повноваження у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно, скасувати запис про державну реєстрацію права приватної власності № 12928035 ОСОБА_1 на вищевказану квартиру і внести запис про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на цю квартиру; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 01.02.2012 року між ОСОБА_2 та ТОВ «КАДОР» було укладено договір №15/287-2 про пайову участь у будівництві об`єкту нерухомого майна (далі Договір). Того ж числа позивачем була виплачена повна сума грошових коштів у розмірі 261 344,29 грн. відповідно до умов Договору, що підтверджується п. 5.4 Договору. В свою чергу, ТОВ «КАДОР» зобов`язувалось передати у власність позивача пай на вищевказану квартиру.

01.10.2015 року між ТОВ «КАДОР», позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено тристоронню Додаткову угоду № 1 до Договору про заміну сторони, відповідно до якої всі права та обов`язки ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) за Договором переходять до Пайщика-1 ( ОСОБА_1 ).

Однак, оскільки розрахунки між позивачем та відповідачем за Додатковою угодою №1 не проведено і позивач не отримувала жодних коштів від ОСОБА_1 , вона була змушена звернутись до суду із вказаним позовом.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 12.07.2019 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру, розміщену за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувано в ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуту квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Центр надання адміністративних послуг Овідіопольської районної державної адміністрації (далі РДА), розміщений за адресою: Одеська область, Овідіопольський р-н, смт. Овідіополь, вул. Одеська, 19а, скасувати запис про державну реєстрацію права приватної власності № 12928035 ОСОБА_1 на квартиру, розміщену за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Центр надання адміністративних послуг Овідіопольської РДА, розміщений за адресою: Одеська область, Овідіопольський р-н, смт. Овідіополь, вул. Одеська, 19а, внести запис про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на квартиру, розміщену за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1306,72 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1306,72 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Овідіопольського районного суду м. Одеси від 12 липня 2019 року, та постановлення нового, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (а.с.242-244).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 16.11.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище, а повне судове рішення складено 28.11.2022 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше ніж півроку (а.с. 170-171), колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.12.2012 року між позивачем ОСОБА_2 та ТОВ «КАДОР» дійсно було укладено Договір №15/287-2 про пайову участь в будівництві об`єкту нерухомого майна. Відповідно до вказаного Договору позивач в день його укладання сплатила ТОВ «КАДОР» обумовлену грошову суму, а саме, 261 344,29 грн. Згідно з умовами даного договору ОСОБА_2 набувала майнові права на об`єкт незавершеного будівництва, розміщеного за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, 01.10.2015 року між позивачем ОСОБА_2 , відповідачем ОСОБА_1 та ТОВ «КАДОР» було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про заміну сторони, відповідно до якої всі права та обов`язки ОСОБА_2 за Договором переходять до ОСОБА_1 .

Крім того, відповідно до п. 3 вказаної Додаткової угоди розрахунки між позивачем та відповідачем та пов`язані з ними наслідки оподаткування, визначаються окремою угодою між ними без участі ТОВ «КАДОР».

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Тобто суд виходив із того, що з огляду на форму та правову природу Додаткової угоди №1, між позивачем та відповідачем було укладено оплатний договір відступлення права вимоги, який за своїм змістом є договором купівлі-продажу.

Крім того, суд першої інстанції мав на увазі, що відповідно до ч.2 ст.656 ЦК України (суд помилково вказав ч.2 ст. 625 ЦК України) предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права, до якого можуть застосовуватись загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Також суд першої інстанції вказав, що відповідно до листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов`язань, що виникають із договорів та інших правочинів» від 27.09.2012 року істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

З огляду на вищевикладені обставини, суд встановив, що така істотна умова договору купівлі-продажу, як ціна, не була передбачена Додатковою угодою №1 від 01.10.2015 року, окрім того, жодних інших додаткових угод, які б визначали ціну вказаної угоди або підтверджували вчинення розрахунків між сторонами спору укладено не було.

Суд вказав, що відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Таким чином, враховуючи, що скільки в Додатковій угоді №1 не була передбачена ціна договору і майно, а саме грошові кошти, не були передані ОСОБА_1 позивачу ОСОБА_2 , суд вважав Додаткову угоду № 1 неукладеною, отже, такою, що не породжує жодних прав та обов`язків у його сторін.

28.12.2018 року представником відповідача з метою заперечення заявлених позовних вимог також було надано відзив на позов. У вказаному відзиві, представник відповідача посилається на преюдиціальне рішення ухвалене Овідіопольським районним судом Одеської області від 01.10.2018 року по справі №509/1997/18, вказуючи на те, що цим рішенням вже була надана судова оцінка вказаній додатковій угоді.

Так, рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області дійсно було відмовлено в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання Додаткової угоди №1 від 01.10.2015 року недійсною, однак підставою такої відмови стало саме встановлення факту неукладеності вказаної Додаткової угоди, оскільки у вказаному судовому рішенні, яке набрало законної сили, вказано наступне: «…звертаючи увагу на те, що ОСОБА_2 не отримала від ОСОБА_1 належне їй майно (грошові кошти) за додатковою угодою №1 до Договору пайової участі в будівництві об`єкту нерухомого майна №15/287-2 від 01.02.2012 про заміну сторони від 01.10.2015 року, суд прийшов до висновку, що дана додаткова угода №1 від 01.10.2015 р. до Договору пайової участі в будівництві об`єкту нерухомого майна №15/287-2 від 01.02.2012 р. є неукладеною».

З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про те, що рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 01.10.2018 року по справі №509/1997/18, навпаки підтверджує, а не заперечує, заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги, оскільки цим рішенням в першу чергу встановлюється факт відсутності правової підстави для володіння ОСОБА_1 спірним майном, а саме квартирою АДРЕСА_2 .

Проте, колегія суддів не може погодитись з даним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, судом не було враховано, що Додаткова угода № 1 від 01.10.2015 року до Договору пайової участі в будівництві об`єкту нерухомого майна №15/287-2 від 01.02.2012 про заміну сторони, виконана у повному обсязі сторонами, оскільки позивач ОСОБА_2 передала свої права пайщика відповідачу ОСОБА_1 , ТОВ «КАДОР» виконав свої зобов`язання за Договором пайової участі в будівництві об`єкту нерухомого майна №15/287-2 від 01.02.2012, збудував квартиру АДРЕСА_2 , здав її в експлуатацію і передав на неї право власності пайовому пайщику ОСОБА_1 , а остання прийняла її у свою власність.

Тобто первинним власником вказаної квартири в установленому законом порядку стала саме відповідач ОСОБА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і Реєстру прав власності на нерухоме майно, та записом про право власності №12928035 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 28.12.2015 року (а.с.4), а позивач ОСОБА_2 ніколи її власником не була.

Більше того, у вказаній Додатковій угоді № 1 не йдеться при вчинення грошових розрахунків між сторонами у справі, оскільки відповідно до п. 3 вказаної Додаткової угоди розрахунки між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 , та пов`язані з ними наслідки оподаткування, визначаються окремою угодою між ними без участі ТОВ «КАДОР».

Разом з тим, матеріали справи не мають доказів того, що між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 , та пов`язані з ними наслідки оподаткування, були визначені окремою угодою між ними без участі ТОВ «КАДОР».

З цих підстав колегія суддів зазначає, що позивач ОСОБА_2 обрала неналежний спосіб захисту свої прав, а має вирішувати в установленому законом порядку питання про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів, які вона сплатила в якості пайової участі в будівництві об`єкту нерухомого майна за Договором №15/287-2 від 01.02.2012, при наявності для того достатніх правових підстав.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути протиправно позбавлена цього права чи обмежена у його здійсненні лише у випадку і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього Кодексу.

Аналогічні положення закріплені в ст. 41 Конституції України.

Судом першої інстанції також не було враховано, що позивачем ОСОБА_2 заявлені два взаємовиключні позови: негаторний (визнання права власності на майно і усунення перешкод у здійсненні права власності) і віндикаційний (витребування цього майна власником у володіючого невласника), що не передбачено діючим цивільним законодавством.

Тобто вимоги про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 і витребування цієї квартири в ОСОБА_1 є неможливими одночасно, оскільки за змістом ст. 391 ЦК України витребувати майно вправі лише його власник, яким позивач ОСОБА_2 ніколи не була, про що вказано вище.

З цих підстав, колегія суддів зазначає, що відповідно до акту прийому-передачі від 01.10.2015 року, укладеного між ТОВ «КАДОР» та ОСОБА_1 , саме відповідач ОСОБА_1 на даний час вже володіє не паєм (правом вимоги) на квартиру, а самою квартирою, про що також зазначено вище.

З цих підстав, слід зазначити, що до спірних правовідносин неможливо застосувати ст.ст. 1212-1213 ЦК України, так як квартира АДРЕСА_2 , ніколи незаконно не вибувала із власності позивача ОСОБА_2 , а тому у неї відсутнє право вимоги вказаної квартири у її законного власника відповідача ОСОБА_1 , на підставі ст.ст. 1212-1213 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Ці положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Однак, як було зазначено вище, відповідач ОСОБА_1 , не заволодівала квартирою позивача ОСОБА_2 , а тому остання не може бути потерпілою особою, в розумінні ст. 1213 ЦК України, оскільки між ними було укладено Додаткову угоду № 1 від 01.10.2015 року до Договору пайової участі в будівництві об`єкту нерухомого майна №15/287-2 від 01.02.2012 про заміну сторони, яка була виконана сторонами у повному обсязі, тобто ще до ухвалення Овідіопольським районним судом Одеської області рішення суду від 01 жовтня 2018 року (а.с.31).

Зазначених обставин судом першої інстанції не було враховано, що свідчить про те, що оскаржуване судове рішення, є незаконним і необгрунтованим, і таким, що підлягає скасуванню,в частині задоволення позовних вимог, із прийняттям в цій частині постанови, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 належить відмовити в повному обсязі.

У зв`язку з цим, та у відповідності до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України, колегія суддів також вважає за необхідне перерозподілити між сторонами судові витрати.

Стосовно оскаржуваного судового рішення про відому в задоволенні позовних вимог, то воно в цій частині фактично не оскаржується в апеляційному порядку, а тому підлягає залишенню без змін.

При цьому, колегія суддів зазначає, що стосується строку позовної давності, про застосування якого ставив питання представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_4 (а.с.23-25), то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в даному випадку трирічний строк позовної давності не сплив. При цьому суд правильно виходив із того, що відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відзиві відповідач вказав, що позов було подано до суду лише 03.10.2018 року, тоді як останній день трирічного строку позовної давності припадає на 01.10.2018 року. Однак, відповідно до фіскального чеку від 01.10.2018 року, виданого відділенням ПАТ «Укрпошта» розміщеним за адресою: АДРЕСА_3 , позовна заява та додатки до неї були передані поштовому відділенню з метою направлення до Овідіопольського районного суду Одеської області саме 01.10.2018 року (а.с.61, 62).

Відповідно до ч.6 ст. 124 ЦПК України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Зазначені обставини свідчать про те, що в даному випадку трирічний строк позовної давності не сплив.

Крім того, колегія суддів зазначає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити по їх суті, а не за спливом строку позовної давності.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення суду, в частині задоволення позовних вимог, доводи апеляційної скарги його в цій частині спростовують, оскільки рішення в цій частині ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду, в частині задоволення позовних вимог і розподілення між сторонами судових витрат, слід скасувати і прийняти в цій частині постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

У відповідності до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з позивача ОСОБА_2 на користь апелянта ОСОБА_1 сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у сумі 1960,08 грн. (а.с.118-119).

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 липня 2019 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог, слід залишити без змін.

Часткове задоволення апеляційної скарги полягає у тому, що суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати оскаржуване судове рішення лише в частині задоволення позовних вимог, а в частині відмови в задоволенні позовних вимог оскаржуване рішення суду не підлягає скасуванню, з чим фактично погоджуються учасники справи.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 липня 2019 року, в частині задоволення позовних вимог,скасувати і прийняти в цій частині постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Центру надання адміністративних послуг Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Товариство з обмеженою відповідальністю «КАДОР», про припинення права власності, визнання права пайщика, повернення безпідставно набутого майна, визнання права власності, відмовити в повному обсязі.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 липня 2019 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог, залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у сумі 1960,08 грн. (одна тисяча дев`ятсот шістдесят гривень 08 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28.11.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра