КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6499/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Волчка А.Я. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, просила визнати недійсним кредитний договір № 901 від 09 січня 2020 року.

Позов мотивований тим, що 09 січня 2020 року ОСОБА_1 підписанням заяви (надалі - кредитний договір) беззастережно підтвердила, що приймає публічну пропозицію АТ "ПУМБ" на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка розміщена на сайті pumb.ua, в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті договору, так і послуг, що можуть бути надані в процесі обслуговування (з урахуванням всіх змін) і погодилася з тим, що може обирати будь-які передбачені договором послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості у банку), а при обранні послуги з укладення договору страхування, підписанням цієї заяви підтвердила, нібито дає свою згоду на укладення договору страхування на зазначених нижче умовах, а саме з наданням кредиту на загальні споживчі цілі та сплату разової комісії банку. Таким чином, пропозиція являє собою акцепт позичальника банку про укладення між позичальником та банком договору про надання споживчого кредиту на умовах, вказаних в п. 2 пропозиції. Відповідно до п. 2 заяви банк надає позичальнику суму кредиту, яка становить 5000 грн., в тому числі на загальні споживчі цілі 5000 грн., для сплати разової комісії 0 грн., строк кредиту 24 місяці, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 3,99 % річних, розмір процентної ставки 0,01 % річних, разова комісія 0,00 % річних.

Вважає, що при укладенні кредитного договору порушені її права як споживача згідно з нормами Закону України "Про захист прав споживачів", Закону України "Про банки і банківську діяльність", в зв`язку з чим нею в досудовому порядку неодноразово направлялись листи про припинення порушень з боку відповідача, проте такі вимоги були залишені без задоволення, а тому вона змушена була звернутися до суду.

Вказувала, що в порушення ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" працівники банку її з умовами кредитування не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило протягом півгодини, після чого їй було вручено кредитний договір, а саме заяву-оферту, яку вона, не читаючи через дрібний шрифт, застосування якого заборонено ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", підписала, сподіваючись на добросовісність працівника банку. Будь-який окремий документ, що містив би інформацію, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту, варіанти повернення кредиту, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування їй не надавали і ніде про це вона не ставила свій підпис. Навіть сам договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, діючий на день підписання заяви, працівниками банку наданий не був, а було надано лише примірник заяви, і вона засвідчила таке отримання своїм підписом.

Посилалася на порушення норм, встановлених ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки сторонами передбачено встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості 3,99 % річних, що є несправедливою умовою кредитного договору, яку ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" забороняє встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2021 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, невірне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність кредитного договору нормам, встановленим ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". У позові вона наголосила, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про обставини, зазначені в ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", також у позові вказувалося, що працівники банку з умовами кредитування належним чином її не ознайомлювали, кредитний договір вона підписала не читаючи додатків до нього через дрібний шрифт. Однак суд на це уваги не звернув та зазначив, що вона у належний спосіб ознайомилась з усією інформацією, про що свідчить її особистий підпис. Проте будь-який окремий документ, який містив би інформацію про сукупну вартість кредиту, їй надано не було. Суд першої інстанції не звернув на це уваги, не перевірив, чи дійсно доводилася така інформація у вигляді довідки чи іншого належного документу, а послався тільки на те, що позивач підтвердила свою згоду підписом.

Вказувала, що суд не звернув уваги на невідповідність кредитного договору ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", проігнорував правову позицію Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року в справі № 6-1746цс16, не застосував норми матеріального права, а саме ч. 1 ст. 203, 215 ЦК України, ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, відповідно до якого банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач спростовував доводи позивача, вказував, що позивач посилалась на норми закону, що не діяли на час виникнення спірних правовідносин, вказував, що Законом України «Про споживче кредитування» передбачено право банку встановлювати в кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції виходив із його недоведеності та необґрунтованості, оскільки позивачем не доведено порушення з боку АТ "ПУМБ" вимог Законів України "Про споживче кредитування", "Про захист прав споживачів".

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як встановлено судом, 09 січня 2020 року ОСОБА_1 підписала заяву № 901 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ "ПУМБ", підписанням якої беззастережно підтвердила, що приймає публічну пропозицію АТ "ПУМБ" на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка розміщена на сайті ПУМБ pumb.ua, в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані їй в процесі обслуговування (з урахуванням всіх змін), і погоджується з тим, що може обирати будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості у банку), а при обранні послуги з укладення договору страхування, підписанням цієї заяви підтверджує свою згоду на укладення договору страхування на зазначених нижче умовах.

В заяві ОСОБА_1 просила надати їй кредит на наступних умовах: сума кредиту 5000 грн., в тому числі на загальні споживчі цілі 5000 грн., для сплати разової комісії 0 грн., строк кредиту 24 місяці, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 3,99 % річних, розмір процентної ставки 0,01 % річних, разова комісія 0,00 % річних.

В розділі "Підтвердження та запевнення" ОСОБА_1 своїм підписом підтвердила, що ознайомлена з ДКБО, тарифами банку та цілком згодна, всі умови ДКБО їй зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення (а. с. 34).

На а. с. 35 знаходиться паспорт споживчого кредиту від 09 січня 2020 року, підписаний ОСОБА_1 , та зазначена інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, до якої входить інформація та контактні дані кредитодавця, інформація та контактні дані кредитного посередника, основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту, додаткова інформація, інші важливі правові аспекти.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Деталі пояснила Велика Палата Верховного Суду у справі № 904/5726/19. Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , зокрема, обґрунтовувала свої вимоги порушенням, на її думку, відповідачем вимог ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, яка була змінена станом на час укладення кредитного договору 09 січня 2020 року і застосуванню не підлягала.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у новій редакції, яка набрала законної сили з 01 січня 2019 року, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Обґрунтовано керуючись принципом jura novit curia, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин Закон України "Про споживче кредитування", та перевірив дотримання його вимог відповідачем при підготовці та укладенні кредитного договору з позивачем.

Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Так, відповідно до ст. 9 Закону України "Про споживче кредитування" споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством).

Інформація, наведена у паспорті споживчого кредиту, викладається шрифтом одного розміру і типу та в одному форматі друку. За бажанням споживача зазначена інформація може бути надана йому на належному йому електронному носії інформації або електронною поштою.

Забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем такої інформації, у тому числі шляхом її друкування шрифтом меншого розміру, ніж основний текст, злиття кольору шрифту з кольором фону тощо.

Кредитодавець до укладення договору про споживчий кредит на вимогу споживача надає йому пояснення з метою забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансового стану, зокрема шляхом роз`яснення інформації, що надається відповідно до частин другої та третьої цієї статті, істотних характеристик запропонованих послуг та наслідків для споживача, зокрема у разі невиконання ним зобов`язань за таким договором.

Споживач, який внаслідок ненадання йому визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації уклав договір на менш сприятливих для себе умовах, ніж ті, що передбачені у цій інформації, має право вимагати приведення укладеного договору у відповідність із зазначеною інформацією шляхом направлення кредитодавцю відповідного письмового повідомлення. Кредитодавець зобов`язаний привести договір у відповідність з умовами, зазначеними у наданій інформації, протягом 14 днів з дати отримання такого повідомлення.

Як вбачається з паспорта споживчого кредиту, ОСОБА_1 09 січня 2020 року своїм підписом підтвердила отримання нею всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до її потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які можуть мати для неї, в тому числі. в разі невиконання нею зобов`язань за таким договором. Крім того, ОСОБА_1 отримала всю інформацію, яка надається споживачу згідно ч. 3 ст. 9 Закону України "Про споживче кредитування".

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що вимоги Закону України "Про споживче кредитування" про надання споживачу інформації перед укладенням кредитним договором відповідачем належно виконані, а доводи апеляційної скарги щодо ухилення суду від перевірки обставин, чи дійсно надавалась така інформація у вигляді довідки чи іншого належного документу, спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність кредитного договору вимогам ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", є необґрунтованими, з огляду на те, що стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції яка діяла до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» (набрав чинності 10 червня 2017 року), на яку посилався позивач як на підставу задоволення позову, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на момент укладення спірного договору діяла інша правова норма, яка підлягає застосуванню. Тобто вказані посилання заявника фактично зводяться до помилкового тлумачення правових норм, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи наведені вимоги закону та встановлені судом обставини, апеляційний суд також погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач своїм підписом підтвердила ознайомлення її з умовами кредитування, а посилання в апеляційній скарзі, що фактично кредитний договір вона перед підписанням не читала в зв`язку з великим обсягом інформації та дрібним шрифтом, не могла у повному обсязі оцінити умови договору кредиту на предмет їх вигідності, так як не було належним чином детально роз`яснено працівниками банку їх умови, можна розцінити як намагання позивача відмовитися від зобов`язання, на яке вона вільно погодилась, в односторонньому порядку, що прямо заборонено ст. 525 ЦК України.

Крім того, апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 15 Закону України "Про споживче кредитування" споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобов`язаний повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Споживач не зобов`язаний сплачувати будь-які інші платежі у зв`язку з відмовою від договору про споживчий кредит.

Таким чином, позивач мала передбачену законом можливість після підписання кредитного договору протягом тривалого строку детально оцінити його умови та в разі необхідності відмовитися від кредитного договору, однак вказаною можливістю на власний розсуд не скористалася.

Апеляційний суд також не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність кредитного договору нормам ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме, що встановлення у кредитному договорі плати за обслуговування кредитної заборгованості є незаконним та несправедливим, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затверджені Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила), які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність» «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.

Згідно з пунктом 8 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

Таким чином, плата за обслуговування кредиту передбачена Законами України «Про банки і банківську діяльність» «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», з огляду на що суд першої інстанції дійшов вірного в цілому висновку про відмову в позові про визнання кредитного договору недійсним.

Апеляційний суд відхиляє посилання позивача в апеляційній скарзі на положення п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, оскільки ці Правила втратили чинність 10 червня 2017 року на підставі Постанови НБУ № 49 від 08 червня 2017 року і не підлягають застосуванню.

Натомість, Постановою НБУ № 49 від 08 червня 2017 року введено в дію Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, передбачено, що витрати на обслуговування кредиту відносяться до загальних витрат за споживчим кредитом (додаток 1 до Правил, Методика розрахунку загальної вартості кредиту для споживача).

Відтак, неспроможними є і посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року в справі № 6-1746цс16, якими визначено, що відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, повно та всебічно досліджених судом, повторне викладення обставин, зазначених у позові, без врахування мотивованої оцінки судом кожного аргументу, наведеного учасниками справи, та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 09 червня 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.