РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/16076/20

Провадження № 22-ц/4815/215/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С.С.

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 вересня 2021 року у складі судді Харечко С. П., ухвалене в м. Рівне о 14 годині 21 хвилин, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що 16 травня 2014 року між нею та відповідачкою було укладено договір про співпрацю, який датований 15 вересня 2014 року, і предметом якого є співробітництво з розробки та запровадження різних комерційних, виробничих програм і комерційних проектів у сфері торгівлі сільськогосподарською технікою. За цим договором її вклад склав 10 000,00 доларів США, а оформлення передачі коштів відповідачці здійснене шляхом написання розписки останньою. Зазначала, що вказана розписка знаходиться у неї, що вказує про отримання коштів відповідачкою. Оскільки договір про співправцю припинений 16 травня 2017 року, відповідачка зобов`язана за його умовами провести повний розрахунок до 16 серпня 2017 року, однак не зробила цього і досі, що, в свою чергу, тягне за собою стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми. З наведених підстав просила суд стягнути з відповідачки на свою користь загальну суму боргу 11 437,20 доларів США.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 вересня 2021 року у задоволенні вказаного позову відмовлено за пропуском строку позовної давності.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що судом правильно встановлені обставини справи та підстави для стягнення на її користь коштів із відповідачки, однак помилково застосовано норми закону, що регулюють позовну давність. Пояснює, що перебіг строку звернення до суду за її вимогами почався 16 серпня 2017 року, однак закінчився він не 16 серпня 2020 року, а 31 жовтня 2020 року на підстави постанови КМ України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої вірусом Sars-CoV-2», якою встановлено карантин на усій території України, і наступними змінами продовжено його до 31 жовтня 2020 року, а тому її звернення до суду з позовом 05 жовтня 2020 року мало місце в межах строку позовної давності. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_2 адвокат Шевчук Віталій Іванович вважає рішення суду законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу відхилити.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із слідуючого.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено: 15 вересня 2014 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений Договір про співпрацю, який підписано сторонами 16 травня 2014 року(далі Договір).

Пунктом 2.7 Договору обумовлено: підписанням цього Договору сторони засвідчують, що на день укладення договору вклад Сторони 2 (позивачки по справі ОСОБА_1 ) складає 120 тисяч гривень, що еквівалентно 10000.00 доларів США.

В пункті 2.8. Договору сторони домовилися, що передача коштів від ОСОБА_1 для ОСОБА_2 буде оформлювлено шляхом видачі письмового документу - розписки про отримання коштів.

За пунктом 2.11 Договору вкладені ОСОБА_1 у розвиток господарської діяльності кошти, підлягають поверненню ОСОБА_2 рівними частинами, або повною сумою впродовж дії цього Договору. По закінченню дії цього Договору ОСОБА_2 зобов`язана провести повний розрахунок з позивачкою впродовж трьох місяців.

Строк дії Договору становить три роки з моменту його підписання, що зазначено у п. 4.1 Договору.

16 травня 2014 року ОСОБА_2 склала та підписала розписку, в якій зазначено, що вона отримала від ОСОБА_1 10000 (десять тисяч доларів США) для ведення спільного бізнесу.

Вказана розписка містить відомості, що відповідачка отримала кошти із зобов`язанням повернення у визначеній сумі, тому суд першої інстанції правильно встановив, що між сторонами виникли правовідносини із договору про позику грошових коштів.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідачка не виконала умов укладеного із ОСОБА_1 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів не оспорювала.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернуто, то боржник зобов`язаний сплатити позивачці суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України.

Суд першої інстанції вірно вказав, що позивачка правомірно звернулась до суду за захистом своїх прав, однак таке звернення мало місце поза межами позовної давності, про застосування якої заявила відповідачка, і належних доказів, які б свідчили про її переривання, позивачка до суду не надала, а посилаючись на період дії карантину, як підставу пропуску строку, не підтверджено належними та допустимими доказами на підтвердження існування таких карантинних обмежень, що об`єктивно перешкоджали їй звернутись з позовом в межах строку позовної давності.

Такий висновок є законним, апеляційний суд з висновком суду першої інстанції погоджується.

Зазначаючи про незаконність рішення, позивачка у своїй апеляційній скарзі вказувала на те, що перебіг строку звернення до суду за її вимогами почався 16 серпня 2017 року і закінчився він не 16 серпня 2020 року, а 31 жовтня 2020 року на підстави постанови КМ України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої вірусом Sars-CoV-2», якою встановлено карантин на усій території України, і наступними змінами продовжено до 31 жовтня 2020 року, а тому її звернення до суду з позовом заявлено в межах строку позовної давності.

Такі аргументи апеляційної скарги є безпідставними і не спростовують законних висновків суду першої інстанції.

Статтею 530ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно достатті 256 ЦК Українипозовна давність -це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно із частиною першоюстатті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання (частина п`ята статті 261ЦК України).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин.

У подальшому постановами Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 239, від 22 квітня 2020 року № 291, від 20 травня 2020 року № 392, від 17 червня 2020 року № 500, від 22 липня 2020 року № 641, карантин продовжувався відповідно до 24 квітня, до 11 травня, до 22 червня 2020 року, до 31 липня 2020 року, до 31 серпня 2020 року на усій території України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 392 від 20 травня 2020 року встановлено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби «КОВІД-19» та етапів послаблення противоепідемічних заходів.

Постановою Кабінету Міністрів України № 500 від 17 червня 2020 року внесені зміни до Постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20 травня 2020 року: послаблені противоепідемічні заходи та введено адаптивний карантин.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі Закон № 540-IX).

Пунктом 4 цього Закону внесені зміни у Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) доповнено пунктами 12-14 такого змісту: п. 12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до ч. 1 п. 2 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 731-IX від 18.06.2020 пункт 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України викладено в такій редакції: «3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

Відповідно до ч. 2 п. 2 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

20-денний строк з часу набрання чинності Законом України від 18 червня 2020 року № 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» закінчився 06 серпня 2020 року.

Суд першої інстанції встановив, що надані позивачем аргументи щодо неможливості подання позовної заяви в межах строку позовної давності у зв`язку з введеними карантинними обмеженнями не охоплюють встановлений законом трирічний строк позовної давності. Перебіг строку почався 16 серпня 2017 року, однак закінчився 16 серпня 2020 року, а позовну заяву подано 5 жовтня 2020 року.

Посилаючись на період дії карантину, як підставу пропуску строку, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження існування таких карантинних обмежень, що об`єктивно перешкоджали їй звернутись з позовом в межах строку позовної давнсоті.

За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.

Не є обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що Закон України від 18 червня 2020 року № 731-IX не поширюються на норми матеріального права. Верховний Суд у своїй постанові від 08 червня 2022 року у справі № 571/731/21 (провадження № 61-3430св22) зробив висновок та вказав про застосування положень Закону України від 18 червня 2020 року № 731-IX до правовідносин щодо поважності пропуску строку звернення з заявою про прийняття спадщини, тобто до строків, передбачених нормами матеріального права.

За наведених обставин, апеляційний суду приходить до переконання про те, що оскаржуване рішення постановлене місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 липня 2022 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.