Березівський районний суд Одеської області
17.11.2022
Справа № 494/980/21
Провадження № 6/494/18/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2022 р. м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Лебединського С.Й.,

за участю секретаря судових засідань Авдєєвої С.В.,

розглянувши цивільну справу за заявою ОСОБА_1 «Про заміну сторони виконавчого провадження», зацікавлені особи Раухівське житлово-експлуатаційне підприємство Березівського району Одеської області, Березівський міжрайонний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), Раухівська селищна рада Березівського району Одеської області, -

в с т а н о в и в:

Заявник ОСОБА_1 , звернувшись до суду із цією заявою просив замінити боржника Раухівське житлово-експлуатаційне підприємство (скорочена назва РЖЕП), , на його правонаступника Раухівську селищну раду Березівського району Одеської області, .

На обґрунтування поданого заявник вказував, що 29 березня 2022 р. отримав виконавчий лист, виданий Березівським районним судом Одеської області, у якому було зазначено, що з відповідача Раухівського ЖЕП слід стягнути заборгованість по заробітній платі в грошовій сумі 33 073 гривні. Виконавчий лист був поданий та прийнятий до виконання у Березівському Відділі ДВС ПМУ Міністерства юстиції (м.Одеса), виконавче провадження №68797468. Однак, Раухівське ЖЕП з березня 2021 р. не функціонує, ніякої діяльності не здійснює, платежі не приймає, будь яке майно у нього на балансі відсутнє. Згідно до положень ч.1 ст.442 ЦПК України у разі відбуття однієї зі сторін виконавчого провадження, суд замінює таку сторону її правонаступником. Також, заявник просив провести судовий розгляд за його відсутності, а заявлені вимоги задовольнити.

Представник Березівського МВ ДВС ПМУ Міністерства юстиції (м. Одеса) доводи заяви підтримав повністю, просив задовольнити, а розгляд провести за його відсутності.

Представник Раухівського ЖЕП Березівського району Одеської області, доводи заяви визнав повністю, просив задовольнити. Пояснив суду, що його підприємство не працює саме через дії Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області, оскільки саме її рішенням було передано все майно з балансу Раухівського ЖЕП на баланс новоствореного підприємства Раухівське комунальне підприємство, яке виконує такі саме функції, які раніше виконувало його підприємство.

Представник Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області проти задоволення заяви заперечував, просив відмовити, про що була подана відповідна заява до суду.

Учасники справи та зацікавлені особи, а саме представники РЖЕП, Відділу ДВС у Березівському районі Одеської області ПМУМЮ (м. Одеса), Раухівської селищної ради повідомлялись належним чином, але не з`явились.

Відповідно до абз.2 ч.3 ст.442 ЦПК України неявка учасників справи та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження.

Судом встановлено наступне.

На розгляді суду знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Раухівського ЖЕП «Про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні».

Рішенням суду від 04 лютого 2022 р. поданий позов був задоволений. Стягнуто з відповідача Раухівського житлово-експлуатаційного підприємства, , юридична адреса: вул. Євгена Кравця (колишня назва вул. Совєтська), буд.27, смт Раухівка Березівського району Одеської області, індекс 67308, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що мешкає по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , заборгованість по заробітній платі в грошовій сумі 33 073 (тридцять три тисячі сімдесят три) гривні 64 коп., та судовий збір на користь держави.

29 березня 2022 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до Раухівського ЖЕП був виданий виконавчий лист №494/980/21.

13 квітня 2022 р. до Березівського МВ ДВС ПМУ Міністерства юстиції (м. Одеса) виконавчий лист був поданий до виконання та відкрито виконавче провадження ВП №68797468. Також, відповідними постановами були вирішені питання про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 3 307 гривень 36 коп., та мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 300 гривень.

В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем було зроблено запит до Державної фіскальної служби України про наявні рахунки у боржника, була винесена постанова про арешт коштів боржника, та зроблений запит до Голови Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області із приводу інформації про наявність будь якого майна боржника Раухівського ЖЕП. Крім цього державним виконавцем був зроблений виїзд на місце знаходження підприємства боржника та проведена співбесіда із Головою і юристом Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області.

Як свідчить з відповіді Голови Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області від 21 квітня 2022 р. в межах виконавчого провадження №68797468 від 13 квітня 2022 р., що з березня 2021 р. Раухівське ЖЕП не функціонує, жодної діяльності не здійснює, платежі не приймає, будь яке майно на балансі відсутнє. Документи та справи з Раухівського ЖЕП до Раухівської селищної ради не передавались.

Рішенням Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області від 01 квітня 2021 р. №121-УІІІ на підставі інформації селищного Голови «Про прийняття на баланс Раухівської селищної ради майна Раухівського ЖЕП» було вирішено:

прийняти на баланс Раухівської селищної ради майно Раухівського ЖЕП, згідно акту прийому передачі;

створити та затвердити склад комісії по передачі майна Раухівського ЖЕП з балансу Раухівської селищної ради на баланс Раухівського комунального підприємства;

передати з балансу Раухівської селищної ради майно на баланс комунального підприємства «Раухівське комунальне підприємство», згідно акту прийому передачі.

Як свідчить зі Статуту Раухівського ЖЕП (п.1.2) власником підприємства є Раухівська селищна рада Березівського району Одеської області. Управління підприємством здійснюється власником при проведенні зборів, шляхом прийняття рішення (п.4.1 Статуту). До компетенції власника належить прийняття рішень про реорганізацію та ліквідацію підприємства, призначення ліквідаційної комісії, затвердження ліквідаційного балансу (п/п.7 п.4.2 Статуту).

Вивчивши подану заяву, матеріали до неї на підставі наданих доказів і доведення їхньої переконливості, суд дійшов до висновку, що подана заява підлягає задоволенню з наступного.

Суд вважає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

Відповідно до ст.ст.1, 8 Основного Закону - Україна є правовою державою, де визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Положеннями ч.ч.2,5 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України».

Серед основних засад судочинства в Україні, згідно п.9 ч.3 ст.129 Конституції України, є «обов`язковість рішень суду».

Отже, у найвищому за юридичною силою законі закріплено конституційний принцип обов`язковості рішень судів, за ознакою територіальності на всій території нашої держави, у зв`язку з чим заміна сторони виконавчого провадження у спосіб звернення до суду конституційний та законний спосіб по своїй правовій суті.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, який набрав чинності з 11 вересня 1997 року, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 8 Конвенції передбачено, що кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, до якої Україна приєдналася на підставі Указу Президії Верховної ради Української РСР від 14 квітня 1986 року № 2077-ХІІ та яка набрала чинності для України з 13 червня 1986 року (далі - Віденська конвенція), закріплено принцип pacta sunt servanda, відповідно до якого кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися. Відповідно до статті 27 цієї Конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору. Cтаття 31 Віденської конвенції визначає загальне правило тлумачення, яке встановлює, що договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору. Відповідно до пункту b) частини третьої цієї статті поряд з контекстом враховується наступна практика застосування договору, яка встановлює угоду учасників щодо його тлумачення. За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Слід також зазначити, що визначення «законності», або «згідно із законом» досить широко наведено в практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права, у зв`язку із чим є обов`язковою до врахування судами при розгляді справ відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Так, в справах «Кац та інші проти України» (Kats and Others v. Ukraine, заява № 29971/04), рішення від 18.12.2008р. та «Володимир Поліщук та Світлана Поліщук проти України» (Vladimir Polishchuk and Svetlana Polishchuk v. Ukraine, заява № 12451/04), рішення від 30.09.2010 р. ЄСПЛ зазначив, що слово «законний» та словосполучення «відповідно до процедури, встановленої законом», які містяться в п.15 Конвенції та словосполучення «згідно із законом» у п.2 ст.8 Конвенції по суті відсилають до національного законодавства і встановлюють обов`язок забезпечувати дотримання матеріально-правових та процесуальних норм такого законодавства.

Виконавче провадження є квінтесенцією процесу поновлення порушених прав, повернення грошових коштів, звернення стягнення на майно, торжество правосуддя, реалізація конституційного принципу обов`язковості виконання рішення суду.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчим провадженням, як завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), вважається сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.ч.1.2 ст.15 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Відповідно до абз.1 ч.5 ст.15 Закон України "Про виконавче провадження" у разі вибуття однієї зі сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

За змістом ч.ч.1,2 ст.442 ЦПК України у разі вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником; заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

Виконавче провадження є однією зі стадій судового провадження, яка завершує його, на стадії виконавчого провадження можлива заміна сторони виконавчого провадження. Така заміна є прийнятною у правовідносинах, що допускають правонаступництво.

За приписами ст.55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Процесуальне правонаступництво у розумінні ст.55 ЦПК України допускається на будь-якій стадії судового процесу, включаючи стадію виконання судового рішення.

Правонаступництво - це перехід суб`єктивного права (а у широкому розумінні - також і юридичного обов`язку) від однієї особи до іншої (правонаступника).

Для процесуального правонаступництва юридичної особи, яка є стороною чи третьою особою у судовому процесі, необхідне встановлення або правонаступника такої юридичної особи внаслідок її припинення шляхом реорганізації, або правонаступника окремих її прав чи обов`язків внаслідок заміни сторони у відповідному зобов`язанні. В обох випадках для встановлення процесуального правонаступництва юридичної особи необхідно визначити підстави такого правонаступництва, а також обсяг прав та обов`язків, який перейшов до правонаступника у спірних правовідносинах.

Відповідно до ч.1 ст.104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

За правилами ч.5 наведеної статті юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань можуть підтверджувати факт правонаступництва юридичної особи у випадку її припинення шляхом реорганізації.

Зазначених висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (провадження № 14-37цс20).

Судом встановлено, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Раухівське ЖЕП не працює, процедура припинення юридичної особи не відкрита, відомості про правонаступників юридичної особи відсутні.

Проте, як було встановлено судом, причиною зупинення діяльності Раухівського ЖЕП з березня 2021 р. було рішення Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області від 01 квітня 2021 р. «Про прийняття на баланс Раухівської селищної ради майна Раухівського ЖЕП».

За наведених обставин, суд дійшов об`єктивного висновку про існування правових підстав для заміни боржника у виконавчому провадженні, оскільки активи та майно Раухівського ЖЕП рішенням Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області від 01 квітня 2021 р. були примусово виведені з балансу Раухівського ЖЕП та включені до своїх активів.

У зазначеному аспекті обґрунтованим є висновок, що з огляду на майновий стан боржника, Раухівська селищна рада Березівського району Одеської області має нести субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями Раухівського ЖЕП, як засновник зазначеної комунальної бюджетної установи.

Підстави і умови субсидіарної відповідальності визначені у ст.619 ЦК України. За загальним змістом цієї норми субсидіарна відповідальність повинна бути передбачена договором або законом, така відповідальність настає за умови пред`явлення вимоги до основного боржника та його відмовою від задоволення вимог кредитора або не надсилання відповіді у розумний строк про задоволення вимоги.

Виходячи зі змісту вказаної норми, підставою для застосування субсидіарної відповідальності для засновників таких юридичних осіб має бути виключно пряма вказівка закону або договору.

Така відповідальність передбачена, зокрема Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, а у подальшому статтею 61 Кодексу України з процедур банкрутства. Основною метою такої субсидіарної відповідальності є притягнення винних осіб у доведенні до банкрутства до додаткової (субсидіарної) відповідальності і стягнення на користь кредиторів непогашених кредиторських вимог.

Задовольняючи заяву, суд виходить з того, що внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції. Здійснення господарської діяльності комунальним підприємством, на основі матеріальної бази, яка не є його власністю та не включається до ліквідаційної маси в разі ліквідації такого підприємства, зумовлює для законодавця необхідність регулювання спірних відносин у такий спосіб, який би дозволив захистити інтереси можливих кредиторів такого комунального підприємства - таке регулювання здійснено через механізм закріплений у статтях 77, 78 Господарського кодексу України (далі - ГК України), зокрема за змістом частини сьомої статті 77 ГК України та частини десятої статті 78 ГК України умовою покладення субсидіарної відповідальності на орган місцевого самоврядування є недостатність коштів, які є у розпорядженні комунального підприємства. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 5023/4388/12 (провадження № 12-102гс18). Крім того, Верховний Суд у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30 листопада 2004 року у справі "Михайленки та інші проти України", рішення від 04 квітня 2006 року у справі "Лисянський проти України", рішення від 03 квітня 2007 року у справі "Кооператив Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови", рішення від 12 квітня 2007 року у справі "Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації", рішення від 15 січня 2008 року у справі "Р. Качапор та інші проти Сербії".

Таким чином, внутрішньодержавний правовий статус Раухівського житлово-комунального підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі не звільняє державу в особі засновника підприємства Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції.

Крім того, при визначенні умов субсидіарної відповідальності необхідно враховувати, що зазначені особи (засновники, учасники, акціонери) можуть бути притягнуті до такої відповідальності лише в тих випадках, коли неспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями.

При зверненні до суду з відповідною вимогою, у тому числі при здійсненні ліквідаційної процедури, має бути доведено, що особа чи орган, що контролює юридичну особу, своїми діями довела боржника до стану, що не дозволяє йому задовольнити вимоги кредиторів.

Так, у справі № 5023/4388/12, що переглядалася Великою Палатою Верховного Суду (провадження № 12-102гс18), КП "Комбінат комунальних підприємств" володіло майном на праві оперативного відання, що унеможливлювало передачу такого майна до ліквідаційної маси підприємства у разі визнання його банкрутом, а у рішеннях ЄСПЛ, зокрема у справі "Єршова проти Російської Федерації" від 08 квітня 2010 року, підставою для субсидіарної відповідальності міської ради за зобов`язаннями комунального підприємства, створеного територіальною громадою, стали такі її дії, що призвели до банкрутства підприємства.

На думку суду було встановлено і доведено, що саме дії Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області по виведенню майна з балансу Раухівського ЖЕП і стали головною підставою які унеможливили діяльність цього підприємства і стали підставою невиплат заробітної плати заявнику, та перешкодою подальшого примусового стягнення боргу за рішенням суду.

Суд вважає, що, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 5023/4388/12 (провадження № 12-102гс18), а також урахована судом практика ЄСПЛ має бути застосована при вирішенні питання про заміну у виконавчому провадженні у справі ВП №68797468 з боржника Раухівського ЖЕП на Раухівську селищну раду Березівського району Одеської області, оскільки вони є релевантними.

Зважаючи на викладене звернення з заявою про заміну сторонни виконавчого провадження це не лише обов`язковість вимог закону, але і гарантія своєчасного, повного, реального виконання виконавчого документа, у зв`язку з чим подана заява підлягає задоволенню.

Керуючсь ст.ст.259-261, 442 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_1 «Про заміну сторони виконавчого провадження», зацікавлені особи Раухівське Житлово-експлуатаційне підприємство Березівського району Одеської області, Березівський міжрайонний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Раухівська селищна рада Березівського району Одеської області задовольнити.

Замінити у виконавчому провадженні ВП №68797468 від 13 квітня 2022 р. боржника Раухівське житлово-експлуатаційне підприємство, , на його правонаступника - Раухівську селищну раду Березівського району Одеської області, .

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: ______________________________________-