Провадження №2/592/412/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2022 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

за участю секретаря судового засідання: Алфімової І. В. ,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: адвоката Фомінова Р. М. ,

представника відповідача: адвоката Стадника С. В. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення до житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В :

30.08.2021 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Фомінов Роман Миколайович звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення до житлового приміщення, в якому він зазначив про те, що ОСОБА_1 постійно проживає та зареєстрований у будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 ) з 1960 року, який належав йому на праві власності до 21.03.2021 року. 21.03.2021 року позивач подарував вказаний будинок своєму сину - ОСОБА_2 . З квітня 2021 року по липень 2021 року позивач тимчасово проживав у дачному кооперативі в районі станції Олдиш, вул. Урожайна в м. Суми. У липні 2021 року позивач повернувся за місцем свого постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , проте з`ясував, що відповідач змінив ключі від замків як вхідних дверей так і хвіртки до цього домоволодіння, ключів від яких позивачу не надає, що є перешкодою для користування. Намагання мирним шляхом вирішити спір щодо помешкання не виявляється за можливе. У зв`язку з цим, 19.07.2021 року позивач звернувся до поліції, наразі проводиться перевірка. Дізнавшись про існування в державі безоплатної правової допомоги, позивач скористався цим і має можливість захищати свої порушені права. На даний час позивач змушений проживати у своїй онуки за адресою: АДРЕСА_2 . Так, ч. 3 ст. 47 Конституції України проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону та за рішенням суду. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири) , які проживають разом з ним у будинку (квартирі) , що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири) , якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири) . Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Ст. 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10.12.1948 року визначено, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 року (ст. 10) . П. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Powell and Rayner v. the U.K. " від 21.02.1990 року) . Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Gillow v. the U. K. " від 24.11.1986 року) так і наймача (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Larkos v. Cyprus" від 18.02.1999 року) . Обґрунтованість вимог позивача буде підтверджена показами свідків, список яких буде надано додатково. Позивач заявляє про те, що не звертався раніше до відповідача з іншим позовом з тим самим предметом та з тих самих підстав, не очікує понести судові витрати у зв`язку із розглядом даної справи. Вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви не здійснювалися. Оригінали доданих документів знаходяться у позивача. На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 47, 55 Конституції України; ст. ст. 9, 64, 156 ЖК України; ст. ст. 11, 15, 16, 405 ЦК України; ст. ст. 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 19, 27, 76, 77, 81, 175, 184, 193, 194 ЦПК України, він просив усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 , 1933 року народження, права користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення до нього ОСОБА_1 та зобов`язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей вказаного будинку, хвіртки, і не чинити перешкод позивачу в користуванні зазначеним житловим будинком (вхідний № 31899/21 від 30.08.2021 року) (т. 1 а. с. 1, 2) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 06.09.2021 року у справі № 592/10945/21, провадження № 2/592/2245/21 позовну заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення до житлового приміщення було прийнято до розгляду. Було ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Було ухвалено призначити у справі підготовче судове засідання на 08.11.2021 року на 13 годину 30 хвилин за адресою: м. Суми, вул. Першотравнева, буд. 12, зал судових засідань № 11, про що повідомити учасників справи. Копію ухвали про відкриття провадження у справі було постановлено надіслати учасникам справи разом з копією позовної заяви з копіями доданих до неї документів - відповідачу. Було ухвалено роз`яснити відповідачу право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надіслати: 1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду) , що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу - копію відзиву та доданих до нього документів. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Було ухвалено роз`яснити учасникам справи, що на підставі п. 4 ч. 1 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: ненадання копії відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк. Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи, що розглядається в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України: http://kv.su.court.gov.ua/sud1806/gromadyanam/csz/ . Ухвала набрала законної сили 06.09.2021 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/99399512) (т. 1 а. с. 15) .

30.12.2021 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Стадник Семен Валерійович надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми відзив на позовну заяву (в порядку ст. 178 ЦПК України) , в якому він зазначив про те, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми суду перебуває справа № 592/10945/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення. Відповідач (через представника адвоката Стадника С. В. ) нещодавно, а саме: 20.12.2021 року отримав свій екземпляр позовної заяви ОСОБА_1 разом з ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми про відкриття провадження у справі № 592/10945/21, оскільки перебував у відрядженні за кордоном (докази були надані з клопотанням про видачу копії ухвали суду про відкриття провадження у справі) , а тому сторона відповідача просить поновити строк, передбачений ст. 178 ЦПК України, для надання відзиву на позовну заяву у даній справі № 592/10945/21. Згідно ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Що стосується заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , то відповідач повністю заперечує проти позовних вимог з огляду на їх безпідставність, тоді як викладені у позовній заяві позивачем обставини не відповідають дійсності, подані з викривленням обставин не користування житловим приміщенням, будинком. За змістом позовної заяви позивачем не доведено наявності вчинення відповідачем перешкод у користуванні 61/100 житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 . Тоді як, навпаки саме позивач, як користувач житлового приміщення вчиняє перешкоди у користуванні таким іншим членам сім`ї: своєму синові, відповідачу, своїй невістці ОСОБА_3 та малолітній онуці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також шкодить майну, що знаходиться в будинку та будинку в цілому. Так, позивач з 2012 року по 05.11.2020 року з власних мотивів, невідомих відповідачу, не прожив у 61/100 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Потім 05.11.2020 року позивач попросив сина (відповідача у справі) дозволу на проживання у вищевказаному будинку, разом з сім`єю відповідача, на що відповідач відповідно погодився і допустив батька до будинку. Однак, після вселення позивача до 61/100 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , позивач почав систематично вчиняти сварки та ініціювати конфлікти із членами сім`ї відповідача, порушувати правила спільного проживання, почав викидати речі з будинку та пошкоджувати майно в будинку, меблі, техніку, речі побутового вжитку, особисті речі членів сім`ї. Також, позивач не раз (систематично) вчиняв перешкоди у доступі до будинку колишній дружині відповідача, ОСОБА_3 та їх спільній малолітній доньці ОСОБА_5 . Наразі ОСОБА_6 і ОСОБА_7 перебувають у офіційному розірваному шлюбі, але у них є спільна сім`я, вони примирилися та мешкають разом. Вони мешкають за адресою: АДРЕСА_3 . В будинку ОСОБА_7 мешкати боїться, так як її смерк (позивач) вчиняв часто сварки, тому ОСОБА_7 боїться за себе та за свою дочку, яка раніше мешкала в будинку. З приводу вищевказаних фактів, відповідачем та його колишньою дружиною неодноразово викликалася поліція на службу 102, докази звернень до поліції збираються та будуть надані одразу після отримання відповідей на адвокатські запити з Сумського РУП ГУНП Сумській області та ГУНП в Сумській області. При цьому, позивач у позовній заяві вказує, що з квітня 2021 по липень 2021 року він тимчасово не проживав за місцем свого постійного мешкання, а проживав у дачному кооперативі Олдиш, АДРЕСА_4 . Проте, позивач не вказує з яких причин він не проживав за місцем свого постійного мешкання 61/100 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане свідчить про непослідовність та невідповідність дійсним обставинам справи доводів, викладених у позовній заяві позивача у даній справі № 592/10945/21. Він просив суд з`ясувати, а чому, з яких саме причин позивач не мешкає в будинку по вул. Г. Ващенко . Так як насправді позивач добровільно виїхав з будинку, так як вчиняючи сварки з сім`єю відповідач зрозумів, що жити він більше не може. Відповідач надасть до суду всі докази, на підтвердження того, що саме позивач ОСОБА_1 порушував правила співжиття, порушував спокій сім`ї відповідача, дружини та дитини, і що позивач не може бути вселений до будинку, так як він є порушником та його не можна допускати до будинку, так як його проживання в будинку несе ризик для життя та здоров`я відповідача та членів його сім`ї, а також є ризик повторного пошкодження будинку та майна відповідача, можливий і підпал будинку та повна руйнація та повне псування житла. До речі, у відповідача ОСОБА_8 це є єдине житло, де він є власником та де він мешкає. У разі підпалу позивачем його будинку, відповідач може взагалі залишитися без житла. Тому вселяти позивача до будинку не є справедливим, законним. Позивач припинив проживати за місцем свого постійного мешкання 61/100 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , пішов із будинку в невідомому напрямку 03.04.2021 року після того, як вчинив конфлікт та не пускав колишню дружину відповідача, ОСОБА_9 та і спільну доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до будинку. Після чого, ОСОБА_10 було викликано поліцію та за сприяння поліції було організовано відео виклик до відповідача (як сина позивача) , який на той час перебував у відрядженні за кордоном та після розмови з котрим, позивач наступного дня покинув місце мешкання та пішов у невідомому напрямку. При цьому, наступного дня 04.04.2021 року ОСОБА_11 , навідавшись до будинку за адресою: АДРЕСА_1 , побачила, що позивача за місцем мешкання не було, як і його речей. Однак, було залишено ввімкненими всі чотири конфорки газової плити та було ввімкнено світло. З великою ймовірністю позивач хотів знищити взагалі все майно в будинку та будинок в цілому, шляхом спричинення вибуху в будинку. На щастя вибуху не відбулося. Але переляк отримав як відповідач та і його сім`я. 15.04.2021 року ситуація повторилася, конфорки газової плити були вимкнені, однак в будинку було дуже жарко та були гарячі стіни, однак самого позивача не було в будинку. Після чого, 15.04.2021 року колишня дружина відповідача, у зв`язку з тим, що відповідач перебував за кордоном, почала розшуки позивача, викликала поліцію, співробітники якої згодом з`ясували, що позивач перебуває у свого племінника, ОСОБА_1 (тезка позивача) , а 30.04.2021 року племінником позивача було передано 2 комплекти ключів від будинку ОСОБА_12 . Виходить так, що позивач коли захоче приходить до будинку, коли захоче уходить. Робить в будинку все, що йому заманеться. На свій власний розсуд (без контролю) вчиняє неадекватні дії, враховуючи вік та стан здоров`я. Слід ще додати, що після повернення до України 22.05.2021 року відповідач приїхав додому з закордонного відрядження та виявив у будинку ряд пошкоджень майна: порізані килими, надірвані шпалери, пошкоджені плінтуса, на прибудинковій земельній ділянці в землі втоптане безліч залишків скла. При цьому, на всі спроби відповідача встановити контакт з батьком, позивачем останній на зв`язок не виходив та не виходить через вороже ставлення до сина. Саме позивач вчиняє конфлікти та створює нестерпні умови співжиття. Отже, відповідач не вчиняв та не вчиняє жодних перешкод позивачу, своєму батькові у користуванні 61/100 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , тоді як навпаки позивач протягом всього 2020 року по квітень 2021 року вчиняв перешкоди у користуванні житловим приміщенням саме членам сім`ї відповідача: колишній дружині ОСОБА_12 , з якою наразі перебуває у фактичних шлюбних відносинах та малолітній доньці відповідача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом неодноразово недопуску таких до приміщення. А також пошкоджував майно в будинку, знищував таке, різав, обривав та навіть викидав на смітник речі та предмети особистого вжитку, а також намагався влаштувати пожежу та вибух в будинку. Такі обставини підтверджуються доказами, які наразі збираються відповідачем. Додатково він зазначає про необхідність залучення до справи третіх осіб. В будинку по АДРЕСА_5 наявні три житлові кімнати (деякі зіпсовані саме позивачем) , в будинку зареєстрована неповнолітня дитина відповідача ОСОБА_4 . В будинку мешкала й мати дитини ОСОБА_4 , ОСОБА_11 . Позивач є людиною похилого віку, дійсно він поводив себе в будинку неадекватно, вчиняв часто відносно ОСОБА_13 неправомірні дії, вчиняв сварки відносно онуки ОСОБА_5 та мати дитини ОСОБА_14 . Позивач залякував дитину та ОСОБА_9 . У разі вселення позивача до будинку права та інтереси будуть порушуватися третіх осіб, я саме: ОСОБА_4 , дитини відповідача, яка мешкає з матір`ю ОСОБА_10 . Тому слід залучити як третю особу ОСОБА_9 , яка є матір`ю дитини ОСОБА_5 (законний представник) , так як дитина зареєстрована в будинку та має законне право жити в будинку та користуватися будинком, житлом. Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 10, 12, 43-49, 58, 60, 62, 127, 181, 178, 182 ЦПК України, він просив: 1. Поновити відповідачу ОСОБА_2 строк для надання відзиву на позовну заяву, так як відповідач ОСОБА_15 отримав позов з додатками тільки 20.12.2021 року. 2. Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення в повному обсязі. 3. Залучити як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, мати дитини ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , так як дитина зареєстрована в будинку (має право на користування будинком) , а ОСОБА_16 є законним представником дитини. 4. Дослідити в судовому засідання диск з відеозаписами (як доказ) фіксації відповідачем всіх неправомірних дій позивача в спірному будинку та на прибудинковій території (вхідний № 47879 від 30.12.2021 року) (т. 1 а. с. 39, 40) .

04.01.2022 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Стадник Семен Валерійович надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми зустрічну позовну заяву про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення (в порядку ст. ст. 175, 193 ЦПК України) , в якій він зазначив про те, що фактичний виклад обставин, якими відповідач за первісним, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 обґрунтовує свої вимоги з зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. В провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми суду перебуває справа № 592/10945/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення. Відповідач за первісним, позивач за зустрічним позовом нещодавно, а саме: 20.12.2021 року отримав екземпляр позовної заяви ОСОБА_1 разом з ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми про відкриття провадження у справі № 592/10945/21, оскільки перебував у відрядженні за кордоном (докази додаються в додатках) , а тому сторона відповідача просить поновити строк, передбачений ст. 193 ЦПК України, для подачі зустрічної позовної заяви у даній справі № 592/10945/21. Відповідач за первісним, ОСОБА_2 позивач за зустрічним позовом не погоджується із позовними вимогами ОСОБА_1 та, користуючись правом, наданим ст. 193 ЦПК України, звертається до суду із даним зустрічним позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення. Обґрунтування зустрічної позовної заяви. ОСОБА_1 , який є батьком ОСОБА_2 , та як користувач житлового приміщення 61/100 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 вчиняє перешкоди у користуванні таким іншим членам сім`ї: своєму синові та власнику приміщення, ОСОБА_2 , своїй невістці ОСОБА_3 та малолітній онуці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також шкодить майну, що знаходиться в будинку та будинку в цілому. Так, ОСОБА_1 з 2012 року по 05.11.2020 року з власних мотивів, невідомих відповідачу, не проживав у 61/100 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 . Потім 05.11.2020 року ОСОБА_1 попросив сина ОСОБА_2 дозволу на проживання у вищевказаному будинку, разом з сім`єю відповідача, на що відповідач, відповідно, погодився. Однак, після вселення ОСОБА_1 до 61/100 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 , ОСОБА_1 почав систематично вчиняти сварки та ініціювати конфлікти із членами сім`ї, порушувати правила спільного проживання, почав викидати речі з будинку та пошкоджувати майно в будинку, меблі, техніку, речі побутового вжитку, особисті речі членів сім`ї. Також, ОСОБА_1 неодноразово чинив перешкоди у доступі до будинку його мешканцям: колишній дружині ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх спільній малолітній доньці ОСОБА_5 . З приводу вищевказаних фактів, ОСОБА_2 та його колишньою дружиною неодноразово викликалася поліція, докази звернень до поліції збираються та будуть надані одразу після отримання відповідей на адвокатські запити з Сумського РУП ГУНП в Сумській області та ГУНП в Сумській області. Так, ОСОБА_1 припинив проживати за місцем свого постійного мешкання 61/100 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 , пішов із будинку в невідомому напрямку 03.04.2021 року після того, як вчинив конфлікт та не пускав колишню дружину ОСОБА_2 , ОСОБА_9 та їх спільну доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до будинку. Після чого, ОСОБА_10 було викликано поліцію та за сприяння поліції було організовано відео виклик до ОСОБА_2 (як сина ОСОБА_1 ) , який на той час перебував у відрядженні за кордоном та, після розмови з котрим, ОСОБА_1 наступного дня покинув місце мешкання та пішов у невідомому напрямку. При цьому, наступного дня 04.04.2021 року ОСОБА_11 , навідавшись до будинку за адресою: АДРЕСА_5 , побачила, що ОСОБА_1 за місцем мешкання не було, як і його речей. Однак, було залишено ввімкненими всі чотири конфорки газової плити та було ввімкнено світло. З великою ймовірністю ОСОБА_1 хотів знищити взагалі все майно в будинку та будинок в цілому, шляхом спричинення вибуху в будинку. 15.04.2021 року ситуація повторилася, конфорки газової плити були вимкнені, однак в будинку було дуже спекотно та були гарячі стіни, однак самого ОСОБА_1 не було в будинку. Після чого, 15.04.2021 року колишня дружина відповідача, у зв`язку з тим, що відповідач перебував за кордоном, почала розшуки ОСОБА_1 , викликала поліцію, співробітники якої згодом з`ясували, що ОСОБА_1 перебуває у свого племінника, ОСОБА_1 (тезка ОСОБА_1 ) , а 30.04.2021 року племінником ОСОБА_1 було передано 2 комплекти ключів від будинку ОСОБА_12 . Після повернення до України ОСОБА_2 22.05.2021 року останній приїхав додому з закордонного відрядження та виявив у будинку ряд пошкоджень майна: порізані килими, надірвані шпалери, пошкоджені плінтуса, на прибудинковій земельній ділянці в ґрунт втоптано безліч решток скла. При цьому, на всі спроби ОСОБА_2 встановити контакт з батьком, ОСОБА_1 , останній на зв`язок не виходив та не виходить через вороже ставлення до сина, з невідомих останньому причин. Отже, ОСОБА_1 протягом всього 2020 року по квітень 2021 року вчиняв перешкоди у користуванні житловим приміщенням членам сім`ї та власнику будинку ОСОБА_2 : колишній дружині ОСОБА_12 , яка наразі перебуває з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах та малолітній доньці ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом неодноразово недопуску таких до приміщення. А також пошкоджував майно в будинку, знищував таке, різав, обривав та навіть викидав на смітник речі та предмети, а також намагався влаштувати пожежу чи вибух в будинку. Відтак, ОСОБА_1 слід визнати особою, яка втратила право та виселити ОСОБА_1 на користування житловим приміщенням, а саме: 61/100 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 , що належить ОСОБА_2 через: по-перше, не проживання ОСОБА_1 без поважних на те причин, більш як шість місяців з квітня 2021 року в 61/100 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 та, по-друге, систематичне вчинення ОСОБА_1 пошкодження будинку та майна в ньому та вчинення перешкод у користуванні житлом іншим членам сім`ї, які неодноразово зафіксовані правоохоронними органами, докази чого надавалися суду разом із відзивом на первісний позов ОСОБА_1 та ще збираються і будуть подані після отримання відповідей на адвокатські запити. Застосування норм матеріального та процесуального права. Ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку) , квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі, житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Приписами ст. 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Згідно положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В той же час за положеннями ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. У постанові Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню ст. ст. 71, 72 ЖК України, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. За правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові № 209/2642/18 від 09.12.2020 року, вказано, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є лише її свідома поведінка, яка свідчить про втрату інтересу до приміщення. Згідно одної з останніх правових позицій Верховного Суду від 19.05.2021 року у справі № 759/19579/17, вказано, що при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності її у приміщенні понад 6 місяців та поважність причин такої відсутності. Якщо таке не проживання зумовлене конфліктом чи вчиненням перешкод у вселенні, особу не можна визнати такою, що втратила право на житло. За правовою позицією Верховного Суду від 26.05.2021 року у справі № 522/18540/18-ц, задовольняючи касаційну скаргу скаржника про скасування рішення суду апеляційної інстанції Верховний Суд вказав, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ДБК "Нова Аркадія" , оскільки позивачем доведений факт не проживання більше шести місяців ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА 4 у спірному будинку без поважних причин, а, отже, наявність підстав для визнання їх такими, що втратили право користування будинком. Відповідачі не довели наявність поважних причин відсутності у спірному будинку понад шість місяців, чи наявність обставин, які б об`єктивно свідчили про те, що позивач чи інші особи чинили перешкоди відповідачам у користуванні будинком. Відповідно до ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.07.2021 року у справі № 227/1044/20, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Щодо виселення особи, без надання іншого житлового приміщення. Згідно ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно правової позиції Верховного Суду щодо виселення особи у разі вчинення ним порушення правил співжиття в житловому приміщенні, висловленої у постанові від 25.04.2018 у справі № 295/16994/15-ц, вказано, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. А суди не встановили, чи стосуються допущені відповідачем порушення правил співжиття (заподіяння особі тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості) саме житлових відносин, чи мали ці порушення відношення до користування спірним жилим приміщенням. За одною з останніх правових позицій Верховного Суду щодо виселення особи у разі вчинення ним порушення правил співжиття в житловому приміщенні, викладеної у постанові від 09.12.2021 року у справі № 445/1687/18, вказано, що для застосування правил ст. 116 ЖК України, необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Також Верховний Суд нагадав, що у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.05.2021 року у справі № 555/571/20, провадження № 61-3911св21, вказано, що: "ст. 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції кожній особі крім інших прав гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. П. 2 ст. 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у користування особою правами, зазначеними у п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, виходячи із обставин, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. У п. 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.018 року у справі "Садов`як проти України" (заява № 17365/14) , п. п. 42, 43 рішення Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (заява № 30856/03) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення від 18.12.2008 року у справі "Савіни проти України" , заява № 39948/06, п. 47) . Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції" . У постанові від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 ВП ВС зазначила, що при розгляді питань про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України ("Припинення сервітуту" ) , так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин із власником житла не позбавляє їх права користування приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Тож доповідач зазначив, що Верховний Суд дотримується позиції, що самого факту зміни власника недостатньо для виселення зазначених осіб, у кожному конкретному випадку необхідно знаходити баланс між захистом права власності і права особи на житло. Крім того, особа, яка набуває право власності на житло з певними обтяженнями (проживання інших осіб) , має перейматися цими обставинами та нести відповідні ризики. У постанові Верховного Суду від 13.05.2021 року у справі № 555/571/20, провадження № 61-3911св21, зазначено, що: "у своїй практиці Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу. Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання у її права. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним) , але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, й наслідками, що настають. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та ч. 4 ст. 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції" . Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ("SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE" , № 4909/04, § 58, Європейський суд з прав людини, від 10.02.2010 року) . Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" , зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ціна позову та обґрунтований розрахунок сум, що стягуються, - позовна заява немайнового характеру; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору, - не вживалися; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися - не виживалися; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви, - зазначені у додатках; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою, - докази вчинення ОСОБА_1 систематичних порушень правил співжиття та перешкод у користуванні іншим мешканцям будинку житловим приміщенням, які наразі збираються за адвокатськими запитами та будуть подані до суду одразу після їх отримання; зазначення щодо наявності у ОСОБА_1 або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви - оригінал всіх доданих до позовові документів наявні у ОСОБА_1 ; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які ОСОБА_2 поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи - судовий збір у розмірі 908, 00 грн. та витрати на правничу допомогу адвоката у сумі 10000,00 грн. . В порядку ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першим процесуальним документом по суті справи він надає попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач за зустрічним позовом поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи, а саме: 10000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката. Акт виконаних робіт за договором про надання професійної правничої допомоги буде надано в останньому судовому засіданні, але не пізніше ніж на 5-й день після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву за положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України. За ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Підтвердження позивача за зустрічним, відповідача за первісним позовом про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав - ОСОБА_2 підтверджує, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав. На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 19, 157, 141, 161, 163 СК України, ст. ст. 3, 4, 43, 175, 177, 193 ЦПК України, він просив: 1. Визнати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 та виселити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з житлового приміщенням, а саме: з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 . 2. Стягнути з ОСОБА_1 всі судові витрати, а також витрати на правничу допомогу адвоката. 3. Прийняти зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом, в порядку ст. 193 ЦПК України, об`єднавши вимоги в одне провадження ухвалою суду. 4. Врахувати докази, подані ОСОБА_2 в додатках до відзиву на первісну позовну заяву ОСОБА_1 у даній справі. 5. Розгляд справи проводити в загальному позовному провадженні за участі та із викликом сторін (вхідний № 118 від 04.01.2022 року) (т. 2 а. с. 1-7) .

18.01.2022 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Фомінов Роман Миколайович надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми відповідь на відзив (в порядку ст. 179 ЦПК України) , із змісту якого вбачається, що, ознайомившись з відзивом відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, він вважає його необґрунтованим, виходячи з наступного. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Однак, відповідачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень, будь-яких обставин в частині того, що сам позивач вчиняє перешкоди відповідачу, невістці ОСОБА_3 та малолітній онуці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шкодить майну, що знаходиться в будинку та будинку в цілому. Необґрунтованими є посилання відповідача на порушення позивачем прав інших мешканців будинку, оскільки останні не надавали йому доручення представляти їх інтереси в цьому питанні. Відповідач жодного разу не звертався до суду за захистом своїх прав шляхом усунення перешкод у користуванні власністю чи виселення відповідача у зв`язку з неможливістю спільного сумісного проживання, не звертається з цією вимогою зараз, що свідчить про те, що до часу звернення до суду з будь-якими питаннями, пов`язаними зі спірним будинком, його не турбувало і не цікавило. До того ж, за весь час відповідач жодним чином не заперечував проти користування позивачем спірним будинком. Позивач переконаний, що насправді відповідач хоче позбавити його законного права проживати в будинку з корисливих для себе підстав. Не відповідає дійсності твердження відповідача про те, що позивач з власних мотивів, невідомих відповідачу, не проживав в спірному будинку з 2012 року по 2020 рік, оскільки останньому було достеменно відомо про те, що позивач проживав разом зі своєю співмешканкою в її квартирі по вул. Харківській в м. Суми , до моменту її смерті у 2020 року. Проте, з огляду на те, що позивач був власником будинку по АДРЕСА_5 , доки 21.03.2021 року не подарував його відповідачу, дана обставина не має жодного доказового значення і ніяк не пов`язана з можливістю його проживання у спірному будинку, як до укладення договору дарування, так і після цього. Позивач дійсно не проживав у спірному будинку з квітня 2021 року по липень 2021 року, оскільки відповідач створив йому перешкоди у користуванні будинком, шляхом замиканням на замки вхідних дверей до цього будинку, ключів від яких йому не надає, що є перешкодою для користування і це буде безсумнівно доведено під час судового розгляду справи по суті. Намагання мирним шляхом вирішити спір щодо помешкання не виявляється за можливе. Зі змісту відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач має неприязне відношення до позивача на ґрунті побутових конфліктів, підтверджує це також заявами в поліцію про неправомірні дії позивача. Заяви відповідача до поліції взагалі не можна приймати до уваги, оскільки вони доводять лише факт звернення до поліції, проте обставини, про які він зазначав у заяві, співробітниками поліції не встановлені. Позивач вважає позицію відповідача суперечливою, оскільки останній стверджує, що не створював перешкод у користуванні позивачем спірним будинком, але разом з цим зазначає про неможливість проживання позивача в цьому будинку. Більше того, відповідач не бажає, щоб позивач проживав в даному будинку, хоча обізнаний про те, що будь-якого нерухомого майна у власності в нього не має. Тобто фактично відповідач має бажання залишити 88 річного батька безхатченком. З огляду на це, незрозумілою є мета звернення до поліції невістки про зникнення позивача, але скоріш за все для подальшого визнання особи безвісті відсутньою. Посилання сторони відповідача про псування позивачем майна у будинку по АДРЕСА_5 жодним чином не стосується предмету позову, а твердження про те, що відповідач створює загрозу мешканцям будинку, може умисно зробити пожежу в ньому, є голослівними, нічим не підтвердженими суб`єктивними висновками, бажанням протилежної сторони створити негативне враження про особистість позивача в очах правосуддя. Подальші доводи відповідача в цілому зводяться до формальних міркувань, в тому числі щодо надання фотографій, які неможливо ідентифікувати, зокрема, де саме і коли вони були зроблені, актів про не проживання відповідача, які не мають жодного відношення до предмету доказування, що є намаганням створити штучні докази вмотивованості своїх вимог, за відсутності належних і допустимих доказів, в сенсі ст. ст. 77, 78 ЦПК України. Відповідно до ч. ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України "Межі здійснення цивільних прав" : не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч. ч. 2-5 цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Отже, відповідач не спростував доводи позивача щодо вчинення йому перешкод у користуванні спірним будинком, а навпаки лише підтвердив позицію позивача та наявність мотиву і зацікавленості з боку відповідача в тому, щоб перешкоджати позивачу проживати в спірному будинку на законних підставах. Щодо заяви відповідача про залучення до участі у справі в якості третіх осіб ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_4 , він вважає її необґрунтованою, оскільки виходячи з обставин справи, вважає, що рішення суду у даній справі жодним чином не може вплинути на права та обов`язки вищевказаних осіб оскільки, як у випадку задоволення позову, так і у випадку відмови у задоволенні позову, їх права порушені не будуть, так як вони залишаться зареєстрованими у спірному будинку і матимуть право проживати в ньому (вхідний № 1920 від 18.01.2022 року) (т. 1 а. с. 86, 87) .

03.10.2022 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Стадник Семен Валерійович надіслав до Ковпаківського районного суду м. Суми клопотання, в якому він просив витребувати докази про те, що ОСОБА_1 перебуває на утриманні Сумського обласного клінічного госпіталю ветеранів війни м Суми вул. Ковпака, буд. 24, а саме: довідку про факт його знаходження у вказаному закладі. Клопотання просив розглянути без участі ОСОБА_2 . Довідка потрібна для встановлення доказів у справі про те, що в дійсності ОСОБА_1 має житло був влаштований родичами до цього закладу, що є підставою для відмовлення у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Сумський обласний клінічний госпіталь ветеранів війни КНП СОР, м. Суми, вул. Ковпака буд. 24, 0542-701-800, sumygospital@ukr/net (вхідний № Еп-7330/22 від 03.10.2022 року) (т. 1 а. с. 108) .

03.10.2022 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Фомінов Роман Миколайович надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заперечення проти клопотання представника відповідача про витребування доказів, із змісту якого вбачається, що ознайомившись з клопотанням представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Стадника С. В. про витребування доказів, він вважає його необґрунтованим, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Ч. ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України визначено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Згідно ч. 4 ст. 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (ч. 5 ст. 83 ЦПК України) . Між тим представник відповідача не повідомив про неможливість подання доказів з обґрунтуванням причин їх неподання у встановлений законом строк та не просив суд встановити йому додатковий строк для подання доказів. Крім того, в порушення ч. 2 ст. 84 ЦПК України, в клопотанні представника відповідача про витребування доказів не конкретизовані обставини, які можуть підтвердити цей доказ, або аргументи, які він можуть спростувати, а також вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. Ніяких документів чи іншої аргументації на виконання вказаних вище приписів закону представник відповідача не надав. Між тим, сторона позивача вважає, що подання даного клопотання пов`язане з метою невиправданого затягування розгляду справи, яка і без того перебуває в суді понад 1 рік, тим самим відповідач продовжує порушувати законне право позивача проживати в спірному будинку. До того ж, запитувана інформація не стосується предмету доказування, а позивач немає ніякого відношення до Обласного клінічного госпіталю ветеранів війни, принаймні відповідач ніяк дану інформацію не підтверджує, не вказує навіть про джерело її отримання, з огляду також на те, що даний заклад є лікувальним центром, тобто не вважається постійним місцем проживання хворих. А тому сторона позивача приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання (вхідний № 20363 від 03.10.2022 року) (т. 1 а. с. 113) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 07.12.2022 року у справі № 592/10945/21, провадження № 2/592/412/22 клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Стадника Семена Валерійовича про витребування доказів по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення до житлового приміщення, було залишено без задоволення. Ухвала набрала законної сили 07.12.2022 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/107846212) (т. 1 а. с. 116, 117) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 07.12.2022 року у справі № 592/10945/21, провадження № 2/592/412/22 було відмовлено у прийнятті зустрічного позову адвоката Стадника Семена Валерійовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення (в порядку ст. ст. 175, 193 ЦПК України) . Було ухвалено роз`яснити адвокату Стаднику Семену Валерійовичу, який діє в інтересах ОСОБА_2 , право звернутися з вказаним позовом у загальному порядку. Було ухвалено зустрічну позовну заяву разом із доданими матеріалами повернути адвокату Стаднику Семену Валерійовичу, який діє в інтересах ОСОБА_2 . Копію зустрічної позовної заяви було ухвалено долучити до матеріалів справи. Ухвала набрала законної сили 07.12.2022 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/107846188, https://reyestr.court.gov.ua/Review/107846189) (т. 1 а. с. 118-120) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 07.12.2022 року у справі № 592/10945/21, провадження № 2/592/412/22 було закрито підготовче провадження та було призначено справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням до судового розгляду по суті на 23.12.2022 року на 09 годину 00 хвилин. В судове засідання було ухвалено викликати сторони. Ухвала набрала законної сили 07.12.2022 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/107846190) (т. 1 а. с. 122) .

23.12.2022 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Фомінов Роман Миколайович надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заяву про розгляд справи без участі сторін, прийняття рішення на підставі наявних у справі доказів, в якій він зазначив про те, що в провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення. У зв`язку з неодноразовими, систематичними неявками в судові засідання відповідача та його представника без поважних причин, будучи належним чином повідомленими про час і місце проведення судових засідань, враховуючи вік позивача (86 років) , відсутність у нього постійного місця проживання, тривалість розгляду даної справи, наявність у справі відзиву на позовну заяву, він просив ухвалити очне (не заочне) рішення по даній справі на підставі наявних у справі доказів без участі сторін по справі (вхідний № 28389 від 23.12.2022 року) (т. 1 а. с. 126) .

23.12.2022 року відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Стадник Семен Валерійович не прибули. Про місце, дату та час судового засідання були повідомлені належним чином. Їхня неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, що у повній мірі узгоджується та не суперечить положенням ст. 223 ЦПК України (т. 1 а. с. 124) .

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Ознайомившись з позовною заявою, відзивом на позовну заяву, відповіддю на відзив на позовну заяву, дослідивши та перевіривши письмові докази, які містяться в матеріалах судового провадження, враховуючи наявність судових рішень, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень в режимі повного доступу, суд дійшов наступного висновку.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 01.12.2020 року у справі № 592/12207/20, провадження № 2/592/3421/20 позовні вимоги ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_7 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) про розірвання шлюбу було задоволено повністю. Було ухвалено розірвати шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції у Сумській області 27.06.2012 року, актовий запис № 571. Рішення набрало законної сили 04.01.2021 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/93198260) .

Судовим наказом Ковпаківського районного суду м. Суми від 30.12.2020 року у справі № 592/14629/20, провадження № 2-н/592/940/20 було ухвалено стягувати з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) , але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно, починаючи стягнення з 24.12.2020 року до досягнення дитиною повноліття. Було ухвалено стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір у сумі 210 грн. 20 коп. . Судовий наказ набрав законної сили 30.12.2020 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/93944752) .

Заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 07.12.2021 року у справі № 592/3797/19, провадження № 2/592/527/21 позов ОСОБА_2 ОСОБА_2 до ОСОБА_17 про виділ в натурі частки з нерухомого майна було задоволено частково. Було ухвалено здійснити поділ будинку із господарськими будівлями, розташованими за адресою: АДРЕСА_5 , відповідно до варіанту № 1 (додаток № 2) висновку судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи № 1901/1108-1110 від 21.05.2021 року. Було ухвалено виділити у власність ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) наступні приміщення та господарські (надвірні) будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_5 в жилому будинку А-1 та прибудові "а" , "а3" : приміщення 1-2 "топкова" , площею 6,7 м ? , кухня 1-1, площею 9,7 м ? , санвузол 1-3, площею 3,3 м ? , коридор 1-4, площею 10,3 м ? , жила кімната 1-5, площею 11 м ? , жила кімната 1-6, площею 8,4 м ? , жила кімната 1-7, площею 10,2 м ? ; з господарських (надвірних) будівель та споруд: кухня-сарай Б, прибудова "б" , навіс "З" , вбиральня "И" , сарай "К" , баня "Л" , навіс "О" , сарай "М" , гараж "Н" , погріб п/г, погріб п/г2, хвіртка № 1, ворота № 2, частину хвіртки № 3, частину огорожі № 4, 1/2 огорожі № 5, колодязь "І" , що становить 70/100 часток жилого будинку з господарськими будівлями (показано жовтим кольором в додатку № 2 до висновку судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи № 1901/1108-1110 від 21.05.2021 року) . Було ухвалено виділити у власність ОСОБА_17 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_4 ) наступні приміщення та господарські (надвірні) будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_5 : в жилому будинку (жила прибудова А1-1) та прибудові "а2" : тамбур ІІ, площею 3,2 м ? , кухня 2-2, площею 8,2 м ? , жила кімната 2-4, площею 16,6 м ? , жила кімната 2-7, площею 7,6 м ? , жила кімната 2-8, площею 9,6 м ? , підсобне приміщення 2-9, площею 5,5 м ? ; з господарських будівель та споруд: ганок "а2" , сарай "Е" , вбиральня "Ж" , погріб п/г1, частину хвіртки № 3, частину огорожі № 4, 1/2 огорожі № 5, що становить 30/100 часток жилого будинку з господарськими будівлями (показано блакитним кольором в додатку № 2 до висновку судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи № 1901/1108-1110 від 21.05.2021 року) . Було ухвалено здійснити поділ земельної ділянки, загальною площею 0,0582 га, кадастровий номер :20:006:0008, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 . Було ухвалено виділити у власність ОСОБА_2 61/100 часток земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 з кадастровим номером :20:006:0008, що становить 355 м ? , відповідно до варіанту № 1 (додаток № 3) висновку судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи № 1901/1108-1110 від 21.05.2021 року (відображена в додатку № 3 жовтим кольором) . Було ухвалено виділити у власність ОСОБА_17 39/100 часток земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 з кадастровим номером :20:006:0008, що становить 227 м ? , відповідно до варіанту № 1 (додаток № 3) висновку судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи № 1901/1108-1110 від 21.05.2021 року (відображена в додатку № 3 блакитним кольором) . Відрізки побудови межі розподілу земельних ділянок: т. т. Б, В - кути жилого будинку; т. т. А, Б - точки лінії розподілу жилого будинку; відрізок Б-Г - по стіні жилого будинку, довжиною 4,39 м; відрізок Г-Е - перпендикулярний до стіни жилого будинку, довжиною 1,00 м; відрізок Г-Е - паралельний стіні жилого будинку, довжиною 4,46 м; т. т. З, Ж - точки, розташовані по паркану; відрізок Ж-З - по паркану, довжиною 2,25 м; відрізок З-И - довжиною 8,46 м; т. И - ділить відрізок західної сторони межі 19,89 м на відрізки 11,95 м та 7,84 м; т. Д-т. И - ділить відрізок східної сторони межі 20,06 м на відрізки 3,07 м та 16,99 м; відрізок В-Д - перпендикулярний до стіни жилого будинку, довжиною 3,41 м. Було ухвалено встановити безстроковий безоплатний земельний сервітут на користь ОСОБА_17 на обмежене користування частиною земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 , площею 4 м ? (графічно показано жовтим кольором в додатку № 3 висновку судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи № 1901/1108-1110 від 21.05.2021 року) для здійснення проходу з метою обслуговування ОСОБА_17 своєї частини жилого будинку. Було ухвалено встановити безстроковий безоплатний земельний сервітут на користь ОСОБА_2 на обмежене користування частиною земельної ділянки, яка належить ОСОБА_17 , площею 4 м ? (графічно показано жовтим кольором в додатку № 3 висновку судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи № 1901/1108-1110 від 21.05.2021 року) для здійснення проходу з метою обслуговування ОСОБА_2 будівель та споруд (навісу "З" , вбиральні "И" , частини огорожі) . Було ухвалено встановити безстроковий безоплатний земельний сервітут на користь ОСОБА_2 на обмежене користування частиною земельної ділянки, яка належить ОСОБА_17 , площею 9 м ? ( графічно показано жовтим кольором в додатку № 3 висновку судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи № 1901/1108-1110 від 21.05.2021 року) для здійснення проходу з метою обслуговування ОСОБА_2 своєї частини жилого будинку. Було ухвалено стягнути з ОСОБА_17 на користь ОСОБА_2 1414 грн. в відшкодування судового збору. Було ухвалено стягнути з ОСОБА_17 на користь ОСОБА_2 4710 грн. в відшкодування витрат за проведення судової експертизи. Заочне рішення набрало законної сили. Із змісту вказаного заочного рішення вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом і вимоги обґрунтовує тим, що він є власником частини будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_5 . Прибудинкова земельна ділянка по АДРЕСА_5 належить на праві часткової власності йому на підставі договору дарування від 21.03.2017 року № 717606, яким ОСОБА_1 було передано у дар частину земельної ділянки 61/100, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , йому. Частина жилого будинку за цією ж адресою у розмірі 61/100, жила площа 63,4 м ? , була набута у власність ним згідно договору дарування від 21.03.2017 року № 7176056. Прилегла земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_5 у розмірі 0,0582 га початково була виділена у користування ОСОБА_1 (його батьку) на підставі договору № 572 Сумської міської ради від 05.09.1975 року. Згодом вказана земельна ділянка згідно рішенню Сумської міської ради від 29.04.2010 року № 3684-МР була надана його батьку ОСОБА_1 у власність, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії АП № 236882 від 30.06.2010 року. Рішенням Ковпаківського районного народного суду від 28.01.1986 року у справі № 2-134/86 було встановлено порядок використання земельної ділянки АДРЕСА_5 , яким у користування ОСОБА_18 було виділено земельну ділянку площею 226 м ? , з них під будівництво 72 м ? , під двором конкретного використання 70,3 м ? , під сад 92,6 м ? , під двір загального користування 17,8 м ? , ОСОБА_1 було виділено у користування земельну ділянку площею 345 м ? , з них під будівництво 118 м ? , під двором конкретного використання 183,7 м ? , під сад 43,4 м ? , під двір загального користування 17,8 м ? . Згідно договору дарування від 21.03.2017 року № 717605 ОСОБА_1 йому було подаровано частину жилого будинку 61/100, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 разом, жила площа частини будинку 63,4 м ? . Згідно договору дарування від 21.03.2017 року № 717606 ОСОБА_1 було подаровано частку земельної ділянки 61/100, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 разом, йому, розмір земельної ділянки 0,0582 га. Заочне рішення набрало законної сили (https://reyestr.court.gov.ua/Review/101724636, https://reyestr.court.gov.ua/Review/101963462) .

Згідно ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири) , які проживають разом з ним у будинку (квартирі) , що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири) , якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири) . Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Дана стаття визначає права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) , які не є його співвласниками. За загальним правилом обсяг прав членів сім`ї щодо користування жилим приміщенням дорівнює обсягу прав власника житла. При тлумаченні останнього положення слід мати на увазі, що вселення членів сім`ї власника у жиле приміщення не перетворює їх на співвласників, відтак вони не наділяються правами на використання житла в тому обсязі, в якому їх має власник. Зокрема, члени сім`ї не можуть передавати права на користування житлом іншим особам, тобто укладати договори найму (оренди) житла - таке повноваження належить винятково власнику і здійснюється ним самостійно, без необхідності одержання згоди на це членів сім`ї, які проживають у даного жилому приміщенні. Інша справа, що наймодавець зобов`язаний при укладенні договору попередити наймача про права третіх осіб щодо користування житлом. Рівність прав членів сім`ї та власника житла виявляється тільки у тому, що вони, як і власник, можуть повною мірою використовувати житло за призначенням. Водночас принцип рівності у користування житлом може бути обмежений щодо членів сім`ї на підставі угоди про порядок користування жилим приміщенням. Найчастіше таке обмеження стосується кількості жилих приміщень, якими може користуватися член сім`ї власника. Закон не визначає форму такої угоди, відтак для більшої чіткості формулювання правовідносин сторін доцільно укладати її письмово. Поряд з правом на користування житлом члени сім`ї власника мають право вселяти у займане ними жиле приміщення інших членів сім`ї. Таке вселення здійснюється лише за згодою власника, за винятком вселення до батьків неповнолітніх дітей, для чого згода власника не вимагається. Члени сім`ї власника, які проживають у жилому приміщенні, зобов`язані дбайливо ставитись до житла і можуть використовувати його винятково за призначенням (ст. 6 ЖК України, ч. 1 ст. 383 ЦК України) . Повнолітні члени сім`ї, крім того, зобов`язані нести витрати щодо утримання житла та прибудинкової території. Конкретний розмір їхніх витрат встановлюється на підставі договору, укладеного між ними та власником. У разі припинення сімейних відносин з власником колишні члени його сім`ї не позбавляються права користування жилим приміщенням. Водночас за відсутності у власника та колишніх членів сім`ї домовленості про безоплатне користування житлом останні мають вносити квартирну плату і оплачувати комунальні послуги на тих же засадах, що і наймач (ч. 3 ст. 162 ЖК України) . Очевидно, що на таких осіб законом не покладається обов`язок сплачувати ці суми повністю: конкретний обсяг зобов`язання щодо розрахунків за квартирну плату та комунальні послуги визначається за угодою між колишніми членами сім`ї та власником житла. Доцільно підкреслити, що вибуття певної особи зі складу сім`ї власника житла із збереженням за нею права на користування житлом і появою обов`язку сплачувати зазначені платежі не перетворює її на наймача житла, адже відносини найму ґрунтуються на договорі, а права колишніх членів сім`ї - на законі. Зміст ч. 1 ст. 402 ЦК дає підстави стверджувати, що в даному випадку має місце сервітут, встановлений в силу закону.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом з власником обтяжного сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК України право членів сім`ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересі певної особи - члена сім`ї власника житла. Таким чином, суб`єктами даного сервітутного правовідношення є, з однієї сторони, власник житла, а з іншої - член його сім`ї. Згідно положень ЖК України до членів сім`ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності) , їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст. 156 ЖК України) . Об`єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла. Житлом відповідно до ст. 379 ЦК України визнається житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Враховуючи зміст абзацу 2 ч. 1 даної статті, та частина, яку вправі займати член сім`ї власника житла, визначається останнім при його вселенні у якості члена своєї сім`ї. Оскільки зміст сервітуту визначається при його встановленні, не допускається зміна його умов за волею власника вже в процесі реалізації сервітутного права після його встановлення. Ч. 2 цієї статті встановлений скорочений (порівняно з п. 5 ч. 1 ст. 406 ЦК України) строк невикористання сервітуту, зі спливом якого за умови відсутності поважних причин своєї відсутності сервітуарій втрачає своє сервітутне право на житло. Наприклад, поважними причинами відсутності члена сім`ї власника за аналогією зі ст. 71 ЖК України можуть бути визнані призов на строкову військову, тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням тощо. Домовленістю власника житла та члена його сім`ї, який розглядається в даній ситуації в якості сервітуарія, може бути встановлено інше правило стосовно умов втрати права на користування житлом, тому на відміну від раніше чинного законодавства строк в один рік носить диспозитивний характер. При цьому перехід права власності на житловий будинок чи квартиру до іншої особи не може бути підставою для припинення права користування житловим приміщенням членів сім`ї власників житлових будинків і квартир, які не є учасниками спільної власності. Перехід права власності на житловий будинок чи квартиру до іншої особи не може бути підставою для припинення права користування житловим приміщенням членами сім`ї, попереднього власника, яке у них існувало. Право користування приміщенням може припинитися лише у випадках, передбачених у ст. 406 ЦК України.

Згідно ст. ст. 81, 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При звернення до суду дана особа повинна доводити свою юридичну заінтересованість у справі. Завдяки такому підходу реалізується принцип диспозитивності цивільного процесу.

Із змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Ч. 1 ст. 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Із змісту ст. 60 ЦПК України вбачається, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судовим розглядом було встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 1960 року проживає за адресою: АДРЕСА_5 , в якому зареєстроване його місце проживання з 24.08.1960 року (а. с. 4, 5) .

Жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_5 , був його власністю до 21.03.2021 року.

21.03.2021 році позивач ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування подарував вказаний жилий будинок своєму синові - відповідачеві ОСОБА_2 , який став і до теперішнього часу є власником цього будинку.

Відомостей про наявність у позивача ОСОБА_1 будь-якого речового права на інше житло матеріали справи не містять.

Отже, позивач ОСОБА_1 є членом сім`ї власника житла - відповідача ОСОБА_2

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) , тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.0.2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Ст. 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У п. 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено про те, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом" , не переслідує одну із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві" . Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06) , Європейський суд з прав людини у рішенні від 02.12.2010 року установив порушення ст. 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" в ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23.9.1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом" , воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві" . Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба" , а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним) , але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 року (заява № 29979/04) , "Кривенький проти України" від 16.02.2017 року (заява № 43768/07) ) .

Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Суд вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень ст. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики Європейського суду з прав людини.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 набув право володіння, розпорядження та користування вказаним жилим будинком згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном. У подальшому право власності на житло набув його син - відповідач ОСОБА_2 .

При цьому необхідно врахувати, що позивач ОСОБА_1 є особою, яка має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників війни, є непрацездатною особо, особою похилого віку, тому створення власником майна - відповідачем ОСОБА_2 перешкод у користуванні жилим будинком, членом сім`ї якого є позивач ОСОБА_1 , ставить під загрозу соціальний статус останнього, який може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користувався з 1960 року, може призвести до виникнення негативних для нього наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла, а з урахуванням його стану здоров`я та доходів у вигляді пенсії та її розміру, навіть наймання житла буде надмірним тягарем.

У ст. 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" № 1402-VIII від 02.06.2016 року висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19 зауважила на тому, що сам факт переходу права власності на жилий будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Постанова набрала зкнної сили 21.08.2019 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/84153043) .

Крім того, суд вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на жилий будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Разом з тим суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, передбачені, у тому числі і ст. 116 ЖК України, для його виселення відсутні.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі "Gillow v. the U.K. " від 24.11.1986 року) , так і на наймача (рішення у справі "Larkos v. Cyprus" від 18.02.1999 року) .

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини від 13.05.2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" ("McCann v. the United Kingdom" ) , заява № 19009/04, п. 50) .

Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року у справі "Савіни проти України" ("Saviny v. Ukraine" ) , заява № 39948/06, п. 47) .

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві" . Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності" , зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Зехентнер проти Австрії" ("Zehentner v. Austria" ) , заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009) .

Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення Європейського суду з прав людини від 27.05.2004 року у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" ("Connors v. the United Kingdom" ) , заява № 66746/01, п. 82) .

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" ("Zehentner v. Austria" ) , заява № 20082/02, п. 60, ECHR 2009) .

Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 09.10.2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" ("Stankova v. Slovakia" ) , заява № 7205/02, п. п. 60-63; рішення Європейського суду з прав людини "МакКенн проти Сполученого Королівства" ("McCann v. the United Kingdom" ) , заява № 19009/04, п. 50) ; рішення Європейського суду з прав людини від 15.01.2009 року у справі "Косіч проти Хорватії" ("Cosic v. Croatia" ) , заява № 28261/06, п. п. 21-23; рішення Європейського суду з прав людини від 22.10.2009 року у справі "Пауліч проти Хорватії" ("Paulic v. Croatia" ) , заява № 3572/06, п. п. 42-45) .

Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Беєлер проти Італії" ("Beyeler v. Italy" ) , заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I) .

У практиці Європейського суду з прав людини напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Таким чином, оскільки представником позивача були надані суду переконливі, несуперечливі, достовірні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог, враховуючи те, що рішення в цивільній справі має бути справедливим, беручи до уваги те, що представник відповідача не надав суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву з метою спростування обставин, зазначених позивачем у відповіді на відзив на позовну заяву, відтак суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення до жилого приміщення слід задовольнити частково. Слід усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , права користування жилим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_9 , шляхом вселення до нього ОСОБА_1 та зобов`язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей вказаного будинку, хвіртки, і не чинити перешкод позивачу в користуванні зазначеним жилим будинком.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід також стягнути судовий збір в розмірі 1984,80 грн. , враховуючи ту обставину, що позовна заява позивача містить дві позовні вимоги немайнового характеру.

Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ("SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE" , № 4909/04, § 58, Європейський суд з прав людини, від 10.02.2010 року) .

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 259, 265, 268, 272 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення до жилого приміщення задовольнити частково.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , права користування жилим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_9 , шляхом вселення до нього ОСОБА_1 та зобов`язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей вказаного будинку, хвіртки, і не чинити перешкод позивачу в користуванні зазначеним жилим будинком.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_9 , РОНКПП НОМЕР_2 , на користь держави судовий збір в розмірі 1984,80 грн. .

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

Головуючий: І.Г. Бичков