ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3054/22 Справа № 211/8125/21 Категорія 81 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)

на ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 січня 2022 року

у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеною скаргою, посилаючись на те, що у жовтні 2021 року із мережі Інтернет за відомостями з єдиного реєстру боржників дізналася про те, що відносно неї у Довгинцівському відділі державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) наявні два виконавчі провадження № 19763252 від 10 червня 2010 року та № 55503394 від 11 квітня 2018 року, на підставі яких державним виконавцем було накладено арешт на належне їй на праві власності нерухоме майно.

Зазначає, що 11 жовтня 2021 року звернулася до АТ КБ «Приватбанк», який є стягувачем за виконавчим провадженням № 19763252 від 10 червня 2010 року, за результатами звернення якого було укладено додаткову угоду, за змістом якої вона повністю сплатила заборгованість за вказаним виконавчим провадженням.

Окрім цього, ОСОБА_1 звернулася до Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) із заявою про зняття арешту з належного їй нерухомого майна, накладеним державним виконавцем за виконавчими провадженнями № 19763252 від 10 червня 2010 року та № 55503394 від 11 квітня 2018 року.

Листом за вих. № 101683/3 від 03 листопада 2021 року ОСОБА_1 була повідомлен про те, що виконавче провадження № 19763252 завершене з підстав п. 10 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а інше виконавче провадження № 55503394 завершене з підстав п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», та на дату звернення, відсутні будь-які підстави для зняття арешту з належного їй майна, що й стало підставою звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

Зазначала, що скарга подається з тих підстав, що державним виконавцем ВДВС порушені її права в частині вільного володіння, користування та розпорядження майном через не зняття арешту з належного їй майна, вважає доведеним те, що вищезазначені виконавчі провадження відсутні, а тому і відсутня правова підстава для арешту майна.

З огляду на зазначене, просила суд зняти арешт зі всього нерухомого майна, яке належить їй, накладений державним виконавцем Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) за виконавчими провадженнями № 19763252 від 10 червня 2010 року та № 55503394 від 11 квітня 2018 року.

Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 січня 2022 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано начальника Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зняти арешт та заборону відчудження зі всього нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 накладений державним виконавцем Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) за виконавчими провадженнями № 19763252 від 10 червня 2010 року та № 55503394 від 11 квітня 2018 року.

Не погодившись з такою ухвалою, представник Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Любкіна Ю.О. звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції посилаючись на те, що статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено вирішення питання про скасування арешту з майна боржника у разі закриття провадження у справі чи повернення виконавчого листа стягувачу внаслідок відсутності майна у боржника, не врахував, що у заявника наявні невиконанні зобов`язання перед стягувачем, а тому виконавець не мав зняти арешт, накладений на все його майно. Помилковим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання зняти арешт та заборону в рамках виконавчого провадження № 55503394 у порядку позовного провадження.

Від ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наявної інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, на належне заявнику нерухоме майно накладений арешт, а саме: реєстраційний номер обтяження 25668817, зареєстровано 11 квітня 2018 року (а.с.5-6).

За виконавчим провадженням № 19763252 сума стягнення боргу стягувачу АТ КБ «Приватбанк» складає 7 104,24 грн.

11 жовтня 2021 року ОСОБА_1 уклала із АТ КБ «Приватбанк» додаткову угоду, за змістом якої сплатила заборгованість за виконавчим провадженням № 19763252 на загальну суму 8 680,00 грн. (а.с. 7,8,9)

26 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про зняття арешту з належного їй нерухомого майна (а.с. 11).

За змістом листа Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 03 листопада 2021 року, у відділі двічі перебував на виконанні виконавчий напис № 9782 від 10 жовтня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаром І.М., в рамках виконавчого провадження № 55503394 та № 57477280 були завершені з підстав п. 2 ч. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» та судовий наказ № 2-н-5569 від 11 грудня 2008 року, виданий Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. Виконавче провадження № 19763252 було завершено у 2010 році з підстав п. 10 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження». Станом на 03 листопада 2021 року відкриті виконавчі провадження відносно заявника у справі відсутні.

Задовольняючи вимоги заявника, суд першої інстанції виходив із того, що на час розгляду скарги відсутні будь-які виконавчі провадження відносно заявника, а заінтересована особа відмовилася зняти арешт з майна боржника самостійно, тому наявні правові підстави для задоволення вимог за скаргою у повному обсязі.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», (тут і надалі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

При виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Частинами першою-третьою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 є боржником за вишевказаними виконавчими провадженнями, тому має право на оскарження рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку передбаченому розділом VII ЦПК України.

Формально боржником подано до суду скаргу на бездіяльність державної виконавчої служби щодо незняття арешту з майна заявника та зобов`язання начальника державної виконавчої служби зняти арешт з майна боржника та заборону відчуження, накладену згідно з постановами державного виконавця в рамках виконавчих проваджень, однак прохальна частина скарги містить лише вимогу про зняття арешту.

За приписами ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

У постанові Верховного суду від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо досудового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

У пункті 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Разом з тим повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна боржника, оскільки відповідно до частини третьої цієї статті арешт з майна знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті.

Також повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не поверненням виконавчого документа стягувачу.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18) та постанові від 19 січня 2022 року у справі 521/14329/20 (провадження № 61-13107св21).

Предметом скарги, поданої заявником в порядку ст. 447 ЦПК України, не є оцінка законності дій державного виконавця щодо не зняття арешту, накладеного на майно боржника в рамках виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих документів про стягнення грошових коштів за рішенням суду.

Згідно листа Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) за вих. № 101683/3 від 03 листопада 2021 року на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що арешти, накладені державним виконавцем по виконавчим провадженням зняті не були, оскільки на момент повернення виконавчих документів стягувачу відсутні підстави для їх зняття відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

На час виникнення спірних правовідносин умови і порядок виконання судових рішень визначались Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 37 вказаного Закону, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 39 вказаного Закону, виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ. Однак матеріали справи не містять документів на підтвердження того, що виконавчі провадження були закінчені.

Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 просила зняти арешт зі всього нерухомого майна, яке їй належить. При цьому свої вимоги обґрунтовувала тим, що при завершенні виконавчих проваджень відкритих відносно неї, державним виконавцем не знятий арешт, чим саме порушуються її права в частині вільного володіння, користування та розпорядження належним їй майном. Посилаючись на положення статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» наголошувала, що арешт може бути знятий за рішенням суду.

Частиною четвертою статі 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачений вичерпний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, зокрема: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, за-значеного у ч. 6 ст. 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Водночас, законність дій державного виконавця по не зняттю арешту при поверненні виконавчих листів стягувачеві на підставі пункту 10 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» заявником не оскаржується, на чому наголошує і заінтересована особа в апеляційній скарзі.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані недоліки поданої ОСОБА_1 скарги та дійшов помилкового висновку про задоволення скарги.

Колегія суддів розглянувши скаргу в межах заявлених доводів, врахувавши, що законність дій державних виконавців по не зняттю арешту при поверненні виконавчих листів стягувачеві на підставі пункту 10 частини 1 статті 39 «Про виконавче провадження» заявником не оскаржується, встановивши відсутність обов`язку державного виконавця при поверненні виконавчих документів знімати арешти, накладені в рамках виконавчих проваджень, в тому числі коли виконавчі листи повернуті стягувачам за пунктом 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», не впливають на прийняття рішення державним виконавцем про зняття арешту з майна боржника, встановивши, що повернення виконавчого документу стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника, тобто права боржника державним виконавцем відповідного відділу державної виконавчої служби у зазначених виконавчих провадженнях не порушені, дійшов висновку про безпідставність скарги та відмову у її задоволенні.

Враховуючи доводи апеляційної скарги, колегія судів дійшла висновку, що Закон України «Про виконавче провадження» не містить в собі процедуру і не зобов`язують державного (приватного) виконавця знімати арешти, накладені в рамках виконавчих проваджень, зокрема за виконавчими документами, які повернуті стягувачам за пунктом 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на вищенаведене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) задовольнити.

Ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 січня 2022 року скасувати.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова