Дата документу 17.05.2022 Справа № 554/7826/21
Провадження №2/554/565/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

17 травня 2022 року Октябрський районний суд м.Полтави

в складі головуючого судді Чуванової А.М.

за участю секретаря Орлова Р.І.,

за участю учасників справи:

представник позивача Пихтіна Ю.А.,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник відповідачів: адвокат Прохур Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» у серпні 2021 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання. В поданій до суду позовній заяві посилався на те, що відповідачам надані послуги з теплопостачання в квартиру по АДРЕСА_1 , загальною опалювальною площею 41,9 кв.м; за період з 01.12.2017 року по 01.06.2021 року існує заборгованість в розмірі 21899,22 гривень. Крім того, вважає, що відповідно до ст.625 ЦК України відповідачі мають сплатити вказану суму боргу із врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних. Просив суд стягнути з відповідачів заборгованість за отримані послуги з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в розмірі 25466,57 гривень.

Ухвалою суду від 08.09.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою суду від 03.11.2021 року закрито провадження у цивільній справі за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, у зв`язку з його смертю.

Ухвалою суду від 18.11.2021 року залучено до участі у справі за позовною заявою Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання в якості співвідповідача - ОСОБА_2 .

До суду надійшов відзив на позов представника відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_4 , в якому представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що відповідачі є співвласниками (по 1/2 частці) квартири АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.05.2011 року, а ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про спадщину за законом від 27.08.2021 року. Ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 не проживають та не зареєстровані, послугами з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води не користувалися та не користуються, тобто не є споживачами таких послуг. З відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договори щодо надання послуг з центрального теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , опалювальною площею 41,9 кв.м, не укладалися.

Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води не зверталося та жодним чином не повідомляло про наявність у них можливості укласти договір приєднання в порядку ст.634 ЦК України, або договір в іншій формі/редакції.

Крім того, розрахунок заборгованості, який надано позивачем, є необґрунтованим. Жодних доказів, які б підтверджували надання відповідачам послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, надання таких відповідної кількості та якості (підготовка будинку до опалювального сезону, показники надання кількості теплової енергії та показниками загально будинкового лічильника, розрахунок таких відповідно до площ будинку, показники внутрішньо квартирних лічильників, тощо) не надано. Також, в позовній заяві зазначений період заборгованості, який не відповідає вимогам ст.257 ЦК України, тобто трирічному строку позовної давності. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат також обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову (а.с.66-71).

У відповіді на відзив позивач просив позов задовольнити у повному обсязі. Зазначив, що враховуючи норми ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, що в силу ст.ст.322,360 ЦК України зумовлює виникнення обов`язку утримання спадкового майна. В розумінні норм Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідачі є споживачами послуги з централізованого опалення, що надається підприємством для забезпечення належного санітарного стану квартири АДРЕСА_2 . Наданий до суду розрахунок заборгованості повністю відповідає встановленим тарифам з урахуванням введення їх в дію. Оплати, що проводилися відповідачами за період заявлених підприємством позовних вимог, відповідно до ч.ч.1,3 ст.264 ЦК України є підставою для переривання строку позовної давності, а також звернення до суду з позовом 13.08.2021 року свідчать про відсутність правових підстав для застосування строків позовної давності (а.с.85-88).

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила вимоги задовольнити повністю Зазначила, що відповідачі обидва є співвласниками квартири та повинні утримувати житло незалежно від свого місця проживання. Строк позовної давності був перерваний з 12.03.2020 року, у зв`язку з карантином. Договір відсутній, але існують зобов`язальні відносини. Рушникосушильник відсутній і це не впливає на розмір оплати; на кількість зареєстрованих осіб нарахування не проводиться підприємством.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнав. Зазначив, що він є власником 1/2 частки квартири, але не живе в ній і не користується тепловою енергією. Він сплачував за брата частково, але після його смерті перестав платити. З 15.01.2021 року в квартирі ніхто не живе, брат жив один.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні з позовом не погодилася. Зазначила, що вона з батьком не спілкувалася, в квартирі не жила і не живе, є безробітною та має дитину. Вона прийняла спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька і стала власником 1/2 частки квартири 27.08.2021 року.

Представник відповідачів - адвокат Прохур Н.І. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначила, що відповідачі не зареєстровані, не користуються житлом, договору немає, тому вони не повинні відповідати за борг з грудня 2017 року.

Заслухавши представників позивача, відповідачів та їх представника, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та установлено судом, що відповідачі є співвласниками (по 1/2 частці) квартири АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.05.2011 року, а ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про спадщину за законом від 27.08.2021 року (а.с.3-4, 45-47).

Також установлено, що за адресою: АДРЕСА_1 ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» надаються послуги з теплопостачання.

Суд зазначає, що в матеріалах цієї справи не міститься підписаного між сторонами договору про надання відповідних послуг.

Проте, згідно з ч. 6 ст. 21, ч. 4 ст. 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон), послуги з постачання теплової енергії та гарячої води надаються згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання даних послуг, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до п. 8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 (далі - Правила), послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - договір).

У той же час, згідно з ч. 5 ст. 13 Закону, відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем.

Отже, правовідносини між позивачем та відповідачем з приводу надання-отримання послуг з централізованого опалення регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», згідно норм якого відповідачі є споживачами послуг, що надаються підприємством для забезпечення належного санітарного стану квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 162 Житлового кодексу України власник квартири приватного житлового фонду зобов`язаний оплачувати комунальні послуги.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Пунктом 18 Правил встановлено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим місяцем.

Відповідно до п. 29 Правил споживач має право на несплату вартості послуг лише в разі їх ненадання виконавцем або припинення надання у встановленому порядку за письмовою заявою споживача.

Зі змісту позовної заяви та заяв по суті справи встановлено, що у квартиру відповідачів протягом спірного періоду позивачем надавались відповідні комунальні послуги, незважаючи на відсутність договору між сторонами, що відповідачами відповідними доказами не спростовано. Також відповідачами не доведено факту не отримання вказаних послуг або припинення їх надання. Таким чином, враховуючи вищенаведені положення законодавства, відповідачі зобов`язані оплатити позивачеві за фактично спожиті комунальні послуги.

Судом встановлено та не спростовано сторонами, що позивач ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» надавав відповідачам, як споживачам за адресою: АДРЕСА_1 послуги з централізованого теплопостачання, а відповідачі такі послуги прийняли, від їх отримання не відмовлялись.

Згідно з розрахунком позивача, заборгованість відповідачів за послуги з централізованого теплопостачання за період з 01.12.2017 року по 01.06.2021 року становить 21899,22 гривень (а.с.5-6).

Слід також зазначити, що правовідносини між співвласниками майна як суб`єктами цивільних правовідносин та іншими особами регулюються законами України та договорами, укладеними власниками (співвласниками) майна та іншими особами. Правовідносини власників житлових приміщень щодо оплати комунальних послуг з підприємствами, які надають ці послуги, регулюються нормами ЦК України та законодавства, яке регулює користування житловими комунальними послугами.

Правове регулювання правовідносин власників житлового приміщення належного їм на праві приватної власності, здійснюється на підставі норм ЦК України, які регулюють правовідносини з права власності. У статті 13 Конституції України зазначено, що власність зобов`язує. Вказана норма кореспондує зі статтею 322 ЦК України - власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, чинне законодавство визначає обов`язок для співвласника, незалежно від фактичного проживання, сплачувати комунальні послуги на утримання житла.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (ч.1 ст.355 ЦК) та залежно від положень закону або домовленості між співвласниками може належати їм на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч.2 ст.355 цього кодексу). При цьому спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч.4 ст.355 цього кодексу). Як встановлено ст.360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний, зокрема, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Положеннями ст.ст. 526, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Як зазначено у ст. 610 ЦК України, - порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до положень ст. 611 ЦК України, - у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідачів обов`язку оплачувати надані споживачам послуги. Закон передбачає, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Крім того, якщо споживач не відмовляється від оплати послуг, а оспорює об`єм наданих житлово-комунальних послуг виконавцем або їх якість, у справі повинні бути певні акти - претензії, як докази спростування заявленої суми стягнення.

Як зазначалось вище, такі докази у відповідачів відсутні.

Крім того, обов`язок щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг одночасно покладено як на споживача (відповідачів), так і на (позивача), відповідно до п.1 ч.2 ст.7, п.2 ч.2 ст.8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Таким чином, відповідачі, набувши право власності на нерухоме майно, повинні були самостійно звернутися до підприємства за укладенням договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення, проте цього не зробили.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Згідно із ч.ч. 1, 2, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред?явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги (ч. 3 ст. 1281 ЦК України).

Враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , а тому відбулася зміна суб`єктного складу у правовідношенні із підприємством - надавачем послуг з теплопостачанняПолтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства «Полтаватеплоенерго».

Під час розгляду справи судом не встановлено обставин про те, що квартира, співвласником якої був ОСОБА_3 (спадкодавець) та співвласник ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 (спадкоємець), не підведена чи від`єднана від мережі централізованого теплопостачання у будинку та в межах квартири; спадкодавець за життя та відповідач, як співвласник, у встановленому законом порядку не відмовилися від отримання згаданих послуг; ОСОБА_2 набула право власності на відповідну частину квартири АДРЕСА_2 . Відповідачі не повідомили позивачеві про дані обставини, не уклали договір із підприємством щодо надання відповідних послуг, ОСОБА_2 не поцікавилася наявністю чи відсутністю заборгованості по оплаті за послуги свого спадкодавця, незважаючи на обов`язки, визначені у ч.1 ст. 1281 ЦК України.

Відповідачами висловлено заперечення проти наведеного позивачем розрахунку боргу, але належними та допустимими доказами свою позицію ними не обґрунтовано і доводи позивача не спростовані. Відповідачами не було подано заяв/клопотань про призначення по справі, зокрема, судово-економічної експертизи на предмет встановлення наявності чи відсутності заборгованості за послуги теплопостачання, перевірки розрахунків вартості послуг, враховуючи надані позивачем розрахунки та тарифи. Крім того, враховуючи норми ст. 106 ЦПК України, відповідачі не скористалися правом надати до суду висновок експерта, складений на їхнє замовлення.

Отже, відповідач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , на думку суду, повинні нести обов`язок по оплаті послуг за надані підприємством комунальні послуги, в т.ч. ті, які надавались споживачу спадкодавцю за його життя.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч.1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.03.2018 року у справі №401/710/15-ц.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Розрахунок відповідачами також не спростований.

Тому, суд вважає, що з відповідачів підлягають стягненню 1210,02 грн. - 3% річних та інфляційні втрати 2357,33 грн.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За правилами ст.541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

У даному випадку норми права не передбачають солідарної відповідальності співвласників щодо задоволення вимоги кредитора. Договору з цього приводу теж немає. Відтак такі кошти підлягають стягненню у розмірі, який відповідає частці спадкоємця у спадщині та співвласника квартири.

При дослідженні наданого позивачем розрахунку заборгованості з усіма його складовими, суд прийшов до висновку про те, що зазначений розрахунок зроблено вірно та у повній відповідності до інших наявних у справі доказів, та стверджує порушення відповідачами обов`язків щодо своєчасного та повного сплати отриманих послуг, тому вважає за можливе покласти останній в основу судового рішення. Таким чином з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за послуги теплопостачання з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в розмірі 25466,57 гривень в рівних частках (по 1/2), з кожного по 12733,29 гривень.

Разом з тим, відповідачі подали заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

З даного приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті України). Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина перша статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року).

Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року). Якщо договором не встановлений інший термін, то з 21 числа кожного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення.

Отже, зважаючи на характер спірних правовідносин у частині порядку оплати вартості отриманих послуг - щомісячно не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, слід виходити з того, що у разі неналежного виконання споживачем обов`язку з оплати вартості отриманих послуг позовна давність за вимогами надавача послуг повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа.

Згідно з п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-ІХ від 30.03.2020 року, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою КМУ «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11.03.2020 року, карантин встановлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України. У подальшому постановами КМУ дія карантину неодноразово продовжувалася, зокрема останньою постановою №981 від 22 вересня 2021 року і за станом на час звернення ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до суду з позовом (серпень 2021 року) карантин продовжував свою дію.

Таким чином, якщо позовна давність за станом на 12 березня 2020 року не спливла, то її перебіг зупинений до кінця дії карантину. Після припинення дії карантину строк, що залишався до кінця спливу позовної давності щодо сплати заборгованості по комунальним платежам продовжить свій перебіг.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 серпня 2021 року ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за період з 01.12.2017 року по 01.06.2021 року. За станом на 12 березня 2020 року загальний строк позовної давності (три роки) по вимогам про стягнення заборгованості за станом на 01.12.2017 року не сплив, а тому слід вважати обґрунтованою вимогу про стягнення заборгованості, яка визначена у позові.

З урахуванням наведеного, доводи сторони відповідачів про існування підстав для застосування строку давності не можна визнати обґрунтованими.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору сумі 2270 гривень по 1135 гривень з кожного.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12,13,81,141,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст.257,267,525,526 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» (місцезнаходження: м.Полтава, вул.Комарова,2а; ) суму заборгованості за послуги теплопостачання з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в розмірі 25466,57 гривень в рівних частках (по 1/2), з кожного по 12733,29 гривень, та повернення судового збору в сумі 2270 гривень по 1135 гривень з кожного.

Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцяти денний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Учасники справи:

позивач: Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго», місцезнаходження: м.Полтава, вул.Комарова,2а; ;

відповідач:ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Повний текст судового рішення складено 23.05.2022 року.

Суддя: А.М.Чуванова