ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6382/22 Справа № 192/1569/21 Суддя у 1-й інстанції - Щербина Н.О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Драгомерецькій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Солонянської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Солонянської селищної ради, третя особа ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 05 листопада 1996 року виконавчий комітет Микільської сільської ради Солонянського району рішенням № 16 надав їй у постійне користування земельну ділянку для будівництва житлового будинку, господарських будівель та ведення особистого селянського господарства площею 0,25 га по АДРЕСА_1 . В подальшому рішенням № 1-XI/V від 24 листопада 2006 року Микільська сільська рада передала безкоштовно у приватну власність позивачці земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га, а тому вважаючи себе власником цієї земельної ділянки позивачка здійснювала господарську діяльність на земельній ділянці, зокрема доглядала за нею, сплачувала земельний податок та звернулася до землевпорядної організації з метою розробки технічної документації із землеустрою, присвоєння кадастрового номеру та отримання акту на право власності на землю. Однак внаслідок тривалої хвороби технічна документація не була затверджена та Державний акт не було отримано позивачкою. Після звернення до архівного відділу Дніпровської РДА 24 червня 2021 року з метою підготовки документів для затвердження проєкту землеустрою позивачка дізналася, що Микільська сільська рада Солонянського району рішенням № 10-29/VI від 20 жовтня 2020 року надала дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .. Тому позивачка вважає, що таке рішення порушує її право власності на вказану земельну ділянку, оскільки прийнято з порушенням норм законодавства.

Враховуючи викладене, позивачка просила суд визнати незаконним та скасувати рішення Микільської сільської ради Солонянського району № 10-29/VI від 20 жовтня 2020 року «Про розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» в частині надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ..

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_2 отримав дозвіл на розробку проєкту землеустрою, саме у зв`язку з тим, що така земельна ділянка не була сформована, відомості про неї не були внесені до Державного земельного кадастру та право власності будь-якої фізичної особи на неї не було зареєстроване, інакше розробка проєкту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки та його затвердження - позбавлені будь-якого сенсу. Суд вказав на недоведеність позивачкою права власності чи права користування спірною земельною ділянкою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що після отримання рішення про передачу земельної ділянки, громадянин розуміє, що він став користувачем цієї нерухомості та інших дій щодо додаткової ідентифікації земельної ділянки та реєстрації свого права не здійснює. Крім того, апелянт вказує, що під час прийняття рішення від 20 жовтня 2020 року про надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою Микільська сільська рада порушила процедуру приватизації.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що згідно копії виписки з рішення № 16 від 05 листопада 1996 року, виконавчий комітет Микільської сільської ради народних депутатів Солонянського району Дніпропетровської області «Про надання земельної ділянки для збудування житлового будинку» ОСОБА_1 було надано у постійне користування земельну ділянку для будівництва житлового будинку, господарських будівель та ведення господарства площею 0,25 га по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.ст. 22, 23 ЗК України станом на дату отримання позивачкою рішення № 16 від 05 листопада 1996 року «Про надання земельної ділянки для збудування житлового будинку» право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Згідно п. 3 Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року № 15-92, право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Докази отримання позивачкою державних актів на право приватної власності на землю на виконання вимог ЗК України або Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» станом на дату отримання рішення № 16 від 05 листопада 1996 року позивачка не надала.

Встановлено, що згідно копії витягу з рішення № 1 від 24 листопада 2006 року «Про приватизацію земельних ділянок» позивачці було передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва житлового будинку та господарських будівель (присадибну ділянку), що розміщена в АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.ч.7-10 ст. 118 ЗК України на час отримання позивачкою вказаного рішення про приватизацію земельної ділянки, відповідна сільська, селищна, міська рада розглядає заяву і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Норми ст.ст. 125, 126 ЗК України на час отримання позивачкою рішення про приватизацію земельної ділянки встановлювали, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Докази отримання позивачкою державних актів на право приватної власності на землю на виконання вимог ЗК України станом на дату отримання рішення № 1 від 24 листопада 2006 року «Про приватизацію земельних ділянок» позивачка також не надала.

З матеріалів справи вбачається, що в 2008 році позивачка замовила у ТОВ «НАДІР» технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку загальною площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

При цьому, доказів про затвердження такої документації та рішення про надання дозволу на розробку такої документації, матеріали справи не містять.

Відповідно до ст.ст. 125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Встановивши відсутність належних та допустимих доказів щодо оформлення свого права стосовно земельної ділянки площею 0,25 га, яка розташована по АДРЕСА_1 -на-Дніпрі відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту порушення прав позивачки, шляхом прийняття Микільською сільською радою Солонянського району рішення № 10-29/VI від 20 жовтня 2020 року «Про розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність», яким було надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ..

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не є визнанням за ОСОБА_2 , права власності, з огляду на положення ст. ст. 125, 126 ЗК України.

Так, згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 14 квітня 2021 року з`ясовано, що земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 присвоєний кадастровий номер :03:003:0055, вона має цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а відомості про форму власності відсутні. Датою державної реєстрації земельної ділянки є 14 квітня 2021 року та відомості про її державну реєстрацію внесені згідно проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, складеного ФОП ОСОБА_3 ..

З проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в межах АДРЕСА_1 на території Солонянської селищної ради (а.с.107-109) вбачається, що останній був розроблений на підставі рішення Микільської сільської ради Солонянського району № 10 від 20 жовтня 2020 року про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 отримав дозвіл на розробку проєкту землеустрою в зв`язку з тим, що така земельна ділянка не була сформована, відомості про неї не були внесені до Державного земельного кадастру та право власності будь-якої фізичної особи, в тому числі й позивачки, на неї не було зареєстроване, а тому підстави для визнання незаконним та скасувати рішення Микільської сільської ради Солонянського району № 10-29/VI від 20 жовтня 2020 року «Про розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» в частині надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 відсутні.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність посилання представника позивачки стосовно існування її права власності на вказану земельну ділянку в частині того, що вона з 1996 року сплачувала земельний податок за вказану земельну ділянку, так як сплата земельного податку не є підтвердженням права власності.

Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, так як позивачка не довела існування свого права власності або права користування земельною ділянкою площею 0,25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи апелянта в скарзі про те, що після отримання рішення про передачу земельної ділянки, громадянин розуміє, що він став користувачем цієї нерухомості та інших дій щодо додаткової ідентифікації земельної ділянки та реєстрації свого права не здійснює, а також те, що під час прийняття рішення від 20 жовтня 2020 року про надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою Микільська сільська рада порушила процедуру приватизації, - колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. Позивачка на підтвердження заявлених позовних вимог, зокрема того, що вона є власником чи користувачем спірної земельної ділянки і її право порушено, не дала жодного допустимого доказу ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко