КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №367/494/20 Головуючий у І інстанції -Карабаза Н.Ф.
апеляційне провадження №22-ц/824/1631/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача Гуля В.В.,

Суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 01 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» про стягнення заробітної плати,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» про стягнення заробітної плати.

23.07.2021 року позивач через канцелярію суду подав заяву про збільшення позовних вимог.

26.07.2021 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 01 жовтня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків - 10 днів з дня отримання даної ухвали.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 01 жовтня 2021 року заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог по справі ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» про стягнення заробітної плати - визнано не поданою та повернуто позивачу.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що позивачем не усунуто недоліків уточненої позовної заяви, а отже застосував ч.3 ст.185 ЦПК України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що ним було усунуто всі недоліки заяви про збільшення позовних вимог, які були зазначені в ухвалі суду про залишення заяви без руху, а відтак у суду були відсутні підстави для повернення заяви.

Вказує, що 01 жовтня 2021 року в судовому засіданні розглядалось питання про приєднання заяви про збільшення позовних вимог, однак суддя відмовила у прийнятті заяви мотивуючи тим, що в матеріалах справи немає квитанції про сплату судового збору.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про залишення заяви про збільшення позовних вимог без руху, суд першої інстанції вказував на те, що позовна заява подана з порушенням вимог ст. 175 ЦПК України, а саме позивачем не сплачено судовий збір за заяву про збільшення позовних вимог .

02 серпня 2021 року ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали про залишення заяви про збільшення позовних вимог без руху подав до суду першої інстанції квитанцію про сплату судового збору в розмірі 923 грн (а.с.108)

У той же час, суд першої інстанції постановляючи ухвалу про повернення заяви, виходив із невиконання позивачем у визначений судом строк вимог щодо усунення недоліків, оскільки позивачем не сплачено судовий збір за подачу заяви про збільшення позовних вимог.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не було взято до уваги, що ОСОБА_2 було сплачено судовий збір за подачу заяви про збільшення позовних вимог.

А відтак заявником було виконано вимоги ухвали про залишення заяви без руху, а отже у суду першої інстанції не було підстав для застосування ч.3 ст.185 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при вирішенні питання, щодо повернення уточненої позовної заяви було здійснено формальний підхід до вирішення питання, оскільки заявником на виконання вимог ухвали про заяви про збільшення позовних вимог без руху було подано до суду 02 серпня 2021 року квитанцію про сплату судового збору та таким чином усунуто недоліки уточненої позовної заяви.

Крім того, згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

ЄСПЛ акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції має право встановлювати правила судової процедури, у тому числі процесуальні заборони й обмеження, які полягають у тому, щоб судовий процес не перетворився на безладний рух. Разом з тим суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (справа «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Що стосується наявності в матеріалах справи ксерокопії квитанції про сплату судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

01 вересня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22 травня 2015 року № 484-УІП, яким з урахуванням змін, поміж іншого, вилучено норму щодо обов`язкової сплати судового збору виключно через установи банків або відділення зв`язку, що дозволяє платнику судового збору використовувати більш зручний для нього спосіб сплати судового збору, у тому числі - через онлайн-системи, банкомати для приймання платежів, Інтернет-банкінг тощо.

Відтак сплата судового збору онлайн в кабінеті клієнта банку відповідає вимогам Закону України «Про судовий збір», а квитанція, що надходить на електронну адресу як підтвердження сплати судового збору, є єдиним можливим документом на підтвердження оплати судового збору онлайн та має доказову силу на виконання його вимог.

Аналогічна правова позиція висловлена ВС/КЦС, справа № 522/21326/16-ц, 24.04.2019 р.

Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про судовий збір» суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Саме суд повинен перевірити, що платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою, які додаються до позовної заяви (заяви, скарги), містять відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачується судовий збір.

Платіжне доручення повинно бути підписано відповідальним виконавцем банку і скріплено печаткою установи банку з відміткою про дату надходження та дату виконання платіжного доручення (пункт 2.14 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22.

Оскільки законодавством не встановлено певного порядку проставлення на розрахункових документах на переказ коштів відмітки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, то суди, виконуючи наведені вище вимоги закону, повинні перевіряти таке зарахування, використовуючи способи, передбачені законом, зокрема в разі необхідності отримувати таку інформацію з Державної казначейської служби України, що забезпечує казначейське обслуговування цього фонду.

Таким чином, обов`язок перевірки факту зарахування судового збору покладається на суд, і неподання стороною вказаних судом виписок не може бути підставою для повернення позовної заяви, як такої, що не відповідає встановленим вимогам.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 760/4105/14-ц.

Таким чином, враховуючи вище вказані позиції та правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №800/473/17, викладену у постанові від 28.02.2018 р. щодо відсутності обов`язку заявника надавати суду оригінал платіжного доручення про сплату судового збору, оскільки суд самостійно повинен виявляти зарахування відповідної суми судового збору до спеціального фонду державного бюджету, колегія суддів скасовує ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справ

Враховуючи викладене, при поверненні заяви заявнику, суд першої інстанції не звернув увагу на вищезазначене та помилково вважав, що заявник отримав ухвалу про залишення уточненої позовної заяви без руху та не усунув недоліки, у зв`язку з цим постановив оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, що у відповідності до ст. 379 ЦПК України є підставою для її скасування та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 379, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 01 жовтня 2021 року - скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючого В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник