ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 602/1082/19Головуючий у 1-й інстанції Радосюк А.В.
Провадження № 22-ц/817/525/22 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Дідух М.Є.

представника відповідачки ОСОБА_1

адвоката Покотила Ю.В.;

представника АТ Ощадбанк - Данилевич А.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №602/1082/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 05 березня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Тернопільське обласне управління АТ "Ощадбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, ухваленого суддею Радосюком А.В., повний текст рішення складено 12 березня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року АТ "Державний ощадний банк України" в особі філії Тернопільське обласне управління АТ "Ощадбанк" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 20 липня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», яке перейменоване на Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 445, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в сумі 69 000,00 доларів США зі сплатою 13,5% річних, з кінцевим терміном сплати кредиту до 19 липня 2012 року. Позичальник зобов`язувалася здійснювати погашення кредиту рівними частинами у розмірі 3 450,00 доларів США щоквартально, починаючи з наступного місяця після видачі кредиту та сплачувати нараховані проценти не пізніше 30 (31) числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця після видачі першого траншу.

У зв`язку із невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості у розмірі 82 257,02 доларів США, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року у справі № 2-153/2010, позов задоволено. Достроково стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку 657 996, 88 грн, шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ОСОБА_2 нерухоме майно, передане ним в іпотеку за договором іпотеки від 20 липня 2007 року № 1739.

Додатковим рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 25 січня 2018 року резолютивну частину рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року у справі № 2-153/10 викладено в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 83 257,02 доларів США, що станом на 13 липня 2010 року, згідно курсу Національного банку еквівалентно 657 996,88 грн, шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ОСОБА_2 та передане ним згідно нотаріально посвідченого 20 липня 2007 року та зареєстрованого за № 1739 іпотечного договору, нерухоме майно».

ОСОБА_1 неодноразово зверталася до Лановецького районного суду Тернопільської області із заявами про розстрочку виконання рішення, на підставі яких судом постановлені ухвали від 07 жовтня 2010 року та 05 вересня 2013 року про розстрочку виконання рішення суду.

18 березня 2016 року Лановецьким районним судом у справі № 2-153/10 постановлено ухвалу, якою змінено графік погашення заборгованості, встановлений ухвалою суду від 05 вересня 2013 року та розстрочено виконання рішення суду у справі № 2-153/2010, встановлено графік погашення суми стягнення.

У зв`язку з невиконанням позичальником рішення суду від 13 липня 2010 року, банк звернувся із заявою про примусове виконання рішення суду до ДВС Лановецького районного управління юстиції, яким 22 липня 2013 року відкрито виконавче провадження за № 39000765. Повторно виконавчий документ пред`явлено до виконання 06 вересня 2016 року до Збаразького міжрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. 13 вересня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 52202983.

Станом на 21 жовтня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 20 липня 2007 року № 445 становить: по тілу кредиту 50 226,54 доларів США; три проценти річних, нараховані на прострочену суму заборгованості за період з 20 жовтня 2016 року по 21 жовтня 2019 року - 5025,28 доларів США.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість по основному боргу - 48 726,54 доларів США, та три проценти річних, нарахованих на прострочену суму заборгованості за період з 20 жовтня 2016 року по 21 жовтня 2019 року, в розмірі 5 025,28 доларів США.

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 05 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 червня 2021 року, позов Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Тернопільське обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором від 20 липня 2007 року № 445 у розмірі 53 751,82 доларів США, з яких: 48 726,54 - заборгованість по основному боргу; 5 025,28 доларів США - три проценти річних, нарахованих на прострочену суми боргу та 20070 гривень 26 копійок сплаченого судового збору.

Постановою Верховного Суду від 9 лютого 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 червня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 5 березня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про переривання строку позовної давності, так як платежі на погашення заборгованості за спірним кредитним договором вносились у примусовому порядку на виконання рішення суду від 13.07.2010 року про стягнення заборгованості, та ухвали суду від 18 березня 2016 року, якою змінено графік погашення заборгованості, встановлений ухвалою суду від 05 вересня 2013 року та розстрочено виконання рішення суду у справі № 2-153/2010, встановлено графік погашення суми стягнення.

Зазначає, що розмір заборгованості за кредитним договором не може бути більшим ніж 5133,42 долари США, оскільки рішенням суду стягнуто суму - 657996,88 грн., виконання рішення суду проводилося у гривневому еквіваленті і станом на 20.12.2019 року заборгованість становила 141,048,87 грн., що у відповідності до курсу НБУ станом на 20.12.2019 року становить 6034,42 долари США. Відповідачем за період з 20.12.2019 року і по день прийняття рішення у справі було погашено 900 доларів США, а тому заборгованість не може перевищувати 5133,42 долари США.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ Ощадбанк просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 5 березня 2021 року - без змін. Зазначає, що відповідачка неодноразово зверталася до суду із заявами про розстрочку виконання рішення суду, при цьому просила розстрочити виконання саме в доларах США, що свідчить про визнання боргу відповідачем в іноземній валюті.

Окрім того, ОСОБА_1 протягом 2012 2019 р.р. періодично вносила платежі на погашення боргу та відсотків по спірному кредитному договору через касу банку у добровільному порядку, із зазначення у призначенні платежу - сплата заборгованості за кредитним договором 445 від 20.07.2007 року, а не на виконання рішення суду. Отже, відповідачка визнавала свою заборгованість cаме за спірним кредитним договором, а кожна сплата в касу банку переривала строк позовної давності. Окрім того, відповідачкою не було дотримано графіку, визначеному ухвалами про розстрочку виконання рішення, а тому добровільні платежі не можна вважати такими, що внесені на примусове виконання рішення суду.

Сплата боргу по кредитному договору без зазначення в квитанціях, що кошти стягувались на виконання рішення суду про розстрочку в касі банку, а не через орган ДВС є належними доказами про те, що кожен платіж вчинений ОСОБА_1 перериває строк позовної давності.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Покотило Ю.В. апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на доводи скарги.

Представник позивача адвокат Данилевич А.Б. апеляційну скаргу заперечила, зіславшись на доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом установлено, що 20 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 445, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 69 000,00 доларів США зі сплатою 13,5% річних, а позичальник зобов`язувалася повернути кредит до 19 липня 2012 року.

20 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Лановецького районного нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 1739, відповідно до якого ОСОБА_2 передав в іпотеку майно, яке належить йому на праві власності:

1) нежиле приміщення (приміщення складу з підвальним приміщенням), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 393,80 кв.м.;

2) земельну ділянку для роздрібної торгівлі та комерційних послуг розміром 0,06602 га, кадастровий номер 020040153, що розташована на території Лановецької міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 ;

3) трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 69,40 кв.м, житловою площею - 46 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до іпотечного договору від 20 липня 2007 року № 1739 ОСОБА_2 є іпотекодавцем за власними зобов`язаннями та майновим поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором від 20 липня 2007 року № 445.

Як вбачається з заяви ОСОБА_1 на видачу кредиту, 20.07.2007 року відповідач звернулася до керуючого філії Лановецького відділення Ощадбанку №6387 із заявою про видачу готівкою в рахунок дозволеного кредиту згідно кредитного договору №445 від 20.07.2007 року 69000,00 дол.США (а.с.18).

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року позов ВАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про дострокове стягнення боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Достроково стягнуто з ОСОБА_1 657 996,88 грн., шляхом звернення стягнення на іпотечне майно ОСОБА_2 згідно договору іпотеки від 20 липня 2007 року № 1739.

У зв`язку з невиконанням позичальником зазначеного судового рішення, банк звернувся із заявою про примусове його виконання до ДВС Лановецького районного управління юстиції, яким 22 липня 2013 року відкрито виконавче провадження за № 39000765, повторно виконавчий документ був пред`явлений до виконання 06 вересня 2016 року.

Ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2010 року заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розстрочку виконання рішення Лановецького районного суду від 13 липня 2010 року задоволено, розстрочено виконання рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року у цивільній справі № 2-153/2010 за позовом ВАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про часткове стягнення боргу і звернення стягнення на майно, та встановлено графік погашення суми заборгованості.

Ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської області від 05 вересня 2013 року заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розстрочку виконання рішення Лановецького районного суду від 13 липня 2010 року задоволено, розстрочено виконання рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року у цивільній справі № 2-153/2010 за позовом ВАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про дострокове стягнення боргу і звернення стягнення на майно, та встановлено графік погашення суми заборгованості.

Ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської області від 18 березня 2016 року заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розстрочку виконання рішення Лановецького районного суду від 13 липня 2010 року задоволено, розстрочено виконання рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року у цивільній справі № 2-153/2010 за позовом ВАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про дострокове стягнення боргу і звернення стягнення на майно та змінено графік погашення заборгованості, встановлено наступний графік погашення суми стягнення: з 01 березня 2016 року по 01 березня 2017 року - 250 доларів США щомісячно; з 01 березня 2017 року по 01 березня 2018 року - 250 доларів США щомісячно; з 01 березня 2018 року по 01 березня 2019 року - 300 доларів США щомісячно; з 01 березня 2019 року по 01 березня 2020 року - 300 доларів США щомісячно; з 01 березня 2020 року по 01 лютого 2021 року - 4141,66 доларів США щомісячно.

13 вересня 2016 року державним виконавцем Збаразького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у у Тернопільській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 52202983 на підставі виконавчого листа Лановецького районного суду Тернопільської області № 2-153/2010 від 06 серпня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» 657 996,88 грн боргу шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ОСОБА_2 нерухоме майно, передане ним згідно нотаріально посвідченого іпотечного договору від 20 липня 2007 року, зареєстрованого за № 1739.

Графіки погашення заборгованості ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не дотримувалися, заборгованість погашалася не в обумовлених графіком строки та сумах у зв`язку з чим протягом тривалого періоду фактично Чубиками рішення суду не виконувалося, заборгованість по кредитному договору протягом тривалого періоду 2010 по 2018 р.р не погашена. Окрім того, відповідачі заперечували наявність своєї заборгованості по даному кредитному договору у доларах США, мотивуючи, що рішенням суду від 13 липня 2010 року у справі №2-153/10 визначена їх заборгованість по кредиту у гривні, про що свідчать численні заяви ОСОБА_1 протягом вказаного періоду.

У зв`язку з наявною заборгованістю за кредитом у доларах США представник позивача у січні 2018 року звернувся із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі.

Додатковим рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 25 січня 2018 року резолютивну частину рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року у справі №2-153/10 викладено в наступній редакції: стягнути з ОСОБА_1 на користь відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 83 257,02 доларів США, що станом на 13 липня 2010 року, згідно курсу Національного банку еквівалентно 657 996,88 грн. (у тому числі 69 000,00 доларів США - заборгованість по кредиту, заборгованість по прострочених відсотках 13 280,87 доларів США, пеня за несвоєчасну сплату відсотків 976,15 доларів США), шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ОСОБА_2 нерухоме майно, передане ним згідно нотаріально посвідченого іпотечного договору від 20 липня 2007 року зареєстрованого за № 1739.

- нежиле приміщення (приміщення складу з підвальним приміщенням), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 393,80 кв.м.

- земельну ділянку для роздрібної торгівлі та комерційних послуг розміром 0,06602 га, кадастровий номер 020040153, що розташована на території Лановецької міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 ;

- трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 69,40 кв.м, житловою площею - 46 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Вказане додаткове рішення не оскаржено і набрало законної сили.

Згідно з розрахунком простроченої заборгованості за основним боргом згідно з кредитним договором № 445 від 20.07.2007 року станом на 21.10.2019 року заборгованість по тілу кредиту становить 50226,54 дол. США, що підтверджується випискою по рахунку; розмір 3% річних по простроченому основному боргу 5025,28 дол.США за період з 20.10.2016 року по 21.10.2019 року.

02.10.2019 року ОСОБА_1 була здійснена остання проплата в сумі 300 дол. США ( а.с.20-22).

Позивачем змінено організаційно-правову форму з публічного на приватне акціонерне товариство, у зв`язку із чим змінено найменування на Акціонерне товариство Державний ощадний банк України, що стверджується копією витягу зі Статуту АТ Державний ощадний банк України, копією Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань; копією Відомостей ЄДРПОУ. (а.с.27-31).

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

Згідно з приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно наданого АТ «Ощадбанк» розрахунку заборгованості, у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 грошових зобов`язань за кредитним договором від 20 липня 2007 року № 445 у неї утворилася заборгованість у розмірі 53 751,82 доларів США, з яких 48 726,54 доларів США - заборгованість по основному боргу та 5 025,28 доларів США - три відсотки річних, нарахованих на суму заборгованості.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Пред`явлення вимоги про дострокове стягнення кредитних коштів згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України свідчить про зміну строку виконання основного зобов`язання.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності пов`язується зі строком дії (припинення дії) договору, так і з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Відповідно до частин першої, третьої-четвертої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Звернення з позовом до суду про дострокове стягнення кредиту у спосіб звернення стягнення на іпотечне майно не позбавляє кредитора права, у разі невиконання такого судового рішення, на звернення з позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором у межах позовної давності, початок перебігу якої за загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Ухвалами Лановецького районного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2010 року, від 05 вересня 2013 року та від 18 березня 2016 року задоволені заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про розстрочку виконання рішення Лановецького районного суду від 13 липня 2010 року про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором у спосіб звернення стягнення, зокрема були встановлені графіки щомісячного погашення суми стягнення, що свідчить про те, що зазначеними ухвалами суду про розстрочку виконання рішення суду, фактично було змінено спосіб виконання рішення Лановецького районного суду від 13 липня 2010 року із звернення стягнення на іпотечне майно на стягнення заборгованості, і АТ «Ощадбанк», як стягувач у виконавчому провадженні, їх не оскаржував.

У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 161/20278/14-ц, зроблений висновок, що «вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Часткове погашення заборгованості позичальником не може вважатися підставою для переривання строку позовної давності, якщо платежі у рахунок погашення заборгованості були здійснені під час примусового виконання судового рішення, що не може свідчити про добровільне визнання позичальником свого боргу».

Відмовляючи у задоволенні заяви відповідачки про застосування позовної давності, суд підставно виходив з того, що внаслідок сплати останньою боргу та відсотків за кредитним договором, у період з 13 липня 2010 року по 03 березня 2020 року, тобто добровільного визнання нею боргу та вчинення дій щодо його сплати, відбувалося переривання позовної давності, а отже АТ «Ощадбанк» не пропустив строк звернення до суду за захистом порушеного права.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що висновок суду про переривання строку позовної давності не відповідає обставинам, оскільки переривання строку позовної давності у зв`язку зі здійсненням платежів на погашення заборгованості за кредитним договором могло мати місце лише за відсутності рішення суду від 13.07.2010 року про стягнення заборгованості і виконувалось відповідачем у розстрочку є необгрунтованими та не заслуговують на увагу суду, виходячи з наступного.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Отже, надані банком виписки за кредитним договором позичальника, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача.

Відповідачем регулярно проводилися платежі на погашення суми заборгованості, як до звернення позивача до суду, так і під час розгляду справи в суді, що визнається і не заперечується самим відповідачем, що призвело до переривання строку позовної давності, та підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_1 .

Із зазначеної виписки вбачається, що ОСОБА_1 починаючи з 17.02.2012 року, періодично погашала прострочений основний борг та відсотки по кредитному договорі 445 від 20.07.2007 року в касі банку самостійно (у всіх квитанціях зазначено сплата боргу по кредитному договору 445 від 20.07.2007 року), отже, визнавала свою заборгованість сплачуючи частково її, а кожна сплата переривала строк позовної давності.

На виконання рішення суду органом ДВС стягнуто з останньої 35,33 дол. США, які зараховані на погашення кредитної заборгованості 04.01.2018, жодних інших платежів, які стягнуті в примусовому порядку з органу ДВС не надходило, що підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_1 . Сплата боргу по кредитному договору без зазначення в квитанціях, що кошти стягувались на виконання рішення суду чи на виконання ухвали суду про розстрочку в касі банку, а не через орган ДВС є належними доказами, та свідчать про, те що кожен платіж вчинений ОСОБА_1 перериває строк позовної давності.

Доводи апелянта про те, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги не відповідають дійсності є безпідставними.

На виконання постанови Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у даній справі, апеляційним судом детально перевірено доводи апелянта, що сплачені нею на користь банку кошти не можна вважати добровільним визнанням боргу, оскільки сплачувалися нею не добровільно, а на виконання рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року у справі №2-153/10, згідно із встановленого ухвалами суду графіка погашення заборгованості. Апеляційний суд дійшов переконання про неспроможність таких доводів. Ні дати погашення, ні валюта погашення боргу за основним зобов`язанням, зокрема у період 2010- 2013 р.р., ні суми сплати, а також оплата прострочених відсотків не співпадали із графіками розстрочення виконання рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року у справі №2-153/10, визначеними ухвалами Лановецького районного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2010 року, 05 вересня 2013 року та 18 жовтня 2016 року, та вносились безпосередньо в касу банку, що вбачається із виписки по рахунку № НОМЕР_1 . А тому не можна вважати, що сплата ОСОБА_1 заборгованості по спірному кредитному договору не проводилась добровільно, у зв`язку з чим позовна давність не переривалась.

Окрім того, слід зауважити, що неодноразові звернення боржниці ОСОБА_1 із заявами про розстрочку виконання рішення суду були спрямовані на затягування щодо погашення заборгованості за спірним кредитним договором, з метою уникнення розрахуватися за кредитом в повному обсязі виконання взятих нею зобов`язань, при цьому ОСОБА_1 заперечувалася заборгованість по спірному кредитному договору у доларах США. Внаслідок чого банк звернувся із заявою про винесення додаткового рішення у справі.

Додатковим рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 25 січня 2018 року резолютивну частину рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року у справі №2-153/10 викладено в наступній редакції: стягнути з ОСОБА_1 на користь відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 83 257,02 доларів США, що станом на 13 липня 2010 року, згідно курсу Національного банку еквівалентно 657 996,88 грн. (у тому числі 69 000,00 доларів США - заборгованість по кредиту, заборгованість по прострочених відсотках 13 280,87 доларів США, пеня за несвоєчасну сплату відсотків 976,15 доларів США), шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ОСОБА_2 нерухоме майно, передане ним згідно нотаріально посвідченого іпотечного договору від 20 липня 2007 року зареєстрованого за № 1739, а саме:

нежиле приміщення (приміщення складу з підвальним приміщенням), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 393,80 кв.м.

земельну ділянку для роздрібної торгівлі та комерційних послуг розміром 0,06602 га, кадастровий номер 020040153, що розташована на території Лановецької міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 ;

трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 69,40 кв.м, житловою площею - 46 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Вказане додаткове рішення не оскаржувалось.

Тобто, на час пред`явлення позову у даній справі та її розгляду судом, рішення суду від 13 липня 2010 року у справі №2-153/10 викладено саме у вищенаведеній редакції і жодні процесуальні документи щодо зміни способу чи порядку його виконання після 25 січня 2018 року відсутні, що також підкреслює добровільність внесення ОСОБА_1 сум на погашення заборгованості через касу банку після означеної дати, що стверджується випискою по рахунку НОМЕР_1 з 01.01.2018 року, чим була перервана позовна давність у вказаних правовідносинах.

Окрім того, як встановлено судом під час розгляду даної справи - 26 лютого 2020 року державним виконавцем Збаразького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) у виконавчому провадженні ВП № 52202983 з примусового виконання виконавчого листа Лановецького районного суду Тернопільської області № 2-153/2010 від 06 серпня 2010 року, винесено постанову про зміну реєстраційних даних, а саме про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» боргу в розмірі 83 257,02 доларів США, що станом на 13 липня 2010 року, згідно курсу Національного банку еквівалентно 657 996,88 грн, шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ОСОБА_2 та передане ним нерухоме майно, згідно нотаріально посвідченого іпотечного договору від 20 липня 2007 року, зареєстрованого за №1739:

- нежиле приміщення (приміщення складу з підвальним приміщенням), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 393,80 кв.м.

- земельну ділянку для роздрібної торгівлі та комерційних послуг розміром 0,06602 га, кадастровий номер 020040153, що розташована на території Лановецької міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 ;

- трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 69,40 кв.м, житловою площею - 46 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи ( стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця. згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня.

Враховуючи наведене суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок стягнення заборгованості за основним зобов`язанням.

Доводи апеляційної скарги, що стягнення заборгованості повинно бути виконано в гривнях суперечать доказам та обставинам по справі.

Згідно з кредитним договором № 445 від 20.07.2007 року банк надав відповідачці кредит в сумі 69000,00 доларів США.

Відповідно до п. 1.5 кредитного договору № 445 від 20.07.2007 року погашення кредиту здійснюється в доларах США.

ОСОБА_1 звернулася із заявою про видачу в рахунок дозволеного кредиту 69000,00 доларів США (а.с.18). Розрахунок заборгованості сформовано в доларах США.

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року та додатковим рішенням від 25 січня 2018 року встановлено, що валютою зобов`язання був долар США.

Отже, визначаючи характер грошового зобов`язання, суд визначив стягнення з боржника суми заборгованості саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Згідно зі статтею 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

З наведеного слідує, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Укладення правочинів, та виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду наведених у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.

Отже, сплата гривневого еквівалента заборгованості не може вважатись належним виконанням судового рішення.

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України правильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог банку про стягнення залишку заборгованості по основному боргу 48726,54 доларів США та три проценти річних, нарахованих на прострочену суму заборгованості за період з 20 жовтня 2016 роу по 21 жовтня 2019 року в розмірі 5025, 28 доларів США.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені в апеляційному суді, слід покласти на ОСОБА_1 в межах понесених сум, відмовивши у її клопотанні про повернення переплаченого судового збору, оскільки обставин переплати відповідачкою судового збору за розгляд справи в апеляційному суді не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 5 березня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати понесені в апеляційному суді у вигляді сплати судового збору покласти на відповідачку ОСОБА_1 в межах понесених сум.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення .

Повний текст постанови складено 13 липня 2022 року.

Головуюча Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Храпак Н.М.