ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5490/22 Справа № 932/844/22 Головуючий у першій інстанції: Кондрашов І.А. Суддя-доповідач:Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 червня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області, про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 02 квітня 2020 року поліцейським Царичанського ВП Влаценком О.О. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №514617 від 02 квітня 2020 року, відповідно до якого ОСОБА_1 02.04.2020 року керував автомобілем ВАЗ-21099, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах з порожнини рота), від проходження у встановленому порядку огляду на стан сп`яніння відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5. Правил дорожнього руху. Постановою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2020 року, ОСОБА_1 було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10200,00 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Не погодившись із такою постановою, ОСОБА_1 оскаржив її. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2021 року постанову Царичанського районного суду Дніпропетровської області скасовано та винесено нову постанову, якою ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, провадження по справі закрито за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. Отже, поліцейським було неправомірно складено протокол, грубо порушено порядок виявлення ознак алкогольного сп`яніння та встановлення факту вчинення адміністративного правопорушення, його фіксування і оформлення, що мало наслідком незаконне притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. Позивач вважає, що йому заподіяна моральна шкода, яку позивач оцінює у розмірі 48669,00 грн., виходячи з положень ч. ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Тому, позивач просив стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України моральну шкоду у розмірі 48669,00 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень 00 коп. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень, 00 коп. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 , відмовлено.

В апеляційній скарзі ГУ НП в Дніпропетровській області, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалення, у скасованій частині, нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга не містить доводів щодо належності/неналежності відповідача Державної казначейської служби України.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги ціну позову, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, часткового скасування оскаржуваного рішення з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 02 квітня 2020 року поліцейським Царичанського ВП Влаценком О.О. складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №514617 від 02 квітня 2020 року відносно ОСОБА_1 .

Відповідно до протоколу ОСОБА_1 02 квітня 2020 року приблизно о 00 год. 15 хвилин керував автомобілем ВАЗ-21099, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах з порожнини рота), від проходження у встановленому порядку огляду на стан сп`яніння відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5. Правил дорожнього руху (а.с. 10).

Постановою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2020 року по справі №196/411/20 визнано ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10200,00 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір (а.с. 11-12).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2021 року апеляційну скаргу адвоката Клещ О.В. в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2020 року по справі №196/411/20 скасовано. Винесено нову постанову, якою ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та провадження по справі закрито на підставі п. 1, ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с. 13-21).

Отже, встановлено, що працівники поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 допустили численні порушення процедури оформлення матеріалів та вирішили скласти протокол за відсутності очевидних ознак скоєння ОСОБА_1 правопорушення.

ОСОБА_1 було незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності.

Між сторонами виник спір щодо наявності правових підстав для відшкодування позивачу за рахунок коштів Державного бюджету моральної шкоди спричиненої незаконними діями працівника поліції, щодо притягнення до адміністративної відповідальності.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Відповідний правовий висновок щодо застосування статей 1166, 1167, 1176, 1173, 1174 ЦК України викладено у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі №6501цс17 та у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 638/6944/16-ц (провадження № 61-2986св18) та від 06 лютого 2019 року у справі № 199/6713/14-ц (провадження № 61-18697св18).

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України» Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що спірні правовідносини між сторонами виникли з підстав неправомірних дій працівників поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 ; приймаючи до уваги, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2021 року скасовано постанову Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2020 року по справі №196/411/20 та винесено нову постанову, якою ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КупАП; враховуючи тривалість та характер моральних переживань, що пов`язані з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, - колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність передбачених законом підстав для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди.

Безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди. Суд першої інстанції виходив з конкретних обставин адміністративної справи, врахував характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок неправомірного притягнення до адміністративної відповідальності, дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди 4000,0 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині розподілу місцевим судом судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія зазначає наступне.

За положеннями частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Встановлено, що позивачам надано два окремих договори про надання правової допомоги.

28 квітня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги №2804/20, відповідно до умов якого адвокат прийняв на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу (а.с. 23-24).

29 квітня 2020 року між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням КС Партнерс укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надати клієнту юридичну допомогу (а.с. 27-30).

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу надано Акт виконаних робіт від 29.01.2021 за договором про надання правової допомоги №2804/20 від 28.04.2020 (а.с. 26), з якого вбачається, що надані та прийняті послуги складаються з: ознайомлення з матеріалами справи, наявними документами що мають значення справи; підготовка правової позиції, аналіз судової практики, збирання доказів тощо; підготовка та складання апеляційної скарги; підготовка до судового засідання, участь у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Проте, станом на 29.01.2021 (день складання Акту виконаних робіт) ознайомлення з матеріалами справи не проведено; більше того, матеріалів справи взагалі не було, оскільки сам позов подано 01.02.2022.

Докази виконання п.2 Акту, зокрема правових позицій адвоката Клещ О.В. у письмовому вигляді, направлення адвокатських запитів, тощо суду не надано.

Пункти 3, 4 щодо підготовки та складання апеляційної скарги; підготовки до судового засідання, участь у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не приймаються до уваги, оскільки станом на 29.01.2021, позивач не міг знати, яким буде рішення і чи буде справа направлена на апеляційний розгляд.

Отже, матеріалами справи не підтверджується обсяг робіт адвоката, зазначений та погоджений в Акті виконаних робіт від 29.01.2021 між адвокатом Клещ О.В. та Максимцовим І.М., тому підстави для стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу відсутні.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу підлягає скасуванню з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення; в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

За положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд звертає увагу, що апеляційна скарга не містить доводів щодо належності/неналежності відповідача Державної казначейської служби України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню; рішення суду першої інстанції - частковому скасуванню; в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 7, 367, 369, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 червня 2022 року в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн. скасувати та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення.

У стягненні з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

В іншій частині рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складений 23 грудня 2022 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова