РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/2871/21

№ 2/183/950/22

26 травня 2022 року м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Оладенко О.С.

за участю секретаря судового засідання - Устименко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Юнівес" про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року позивачі звернулися до суду із позовом у якому просили: стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди -38400 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди - 19200 грн.; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 19200 грн., в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою годувальника 115200 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 13 травня 2017 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля «БМВ Х5» державний номер НОМЕР_1 загинув ОСОБА_3 , який позивачу ОСОБА_1 доводився чоловіком, а позивачу ОСОБА_2 - батьком. Цивільно-правову відповідальність водія автомобіля «БМВ Х5» державний номер НОМЕР_1 застраховано відповідачем. Позивачі неодноразово зверталися до відповідача з заявами про виплату страхового відшкодування, надавали підтверджуючі документи, проте отримали відмову. Позивачем ОСОБА_1 понесено витрати на поховання та спорудження надгробного пам`ятника у сумі 38400 грн. На час загибелі ОСОБА_3 розмір мінімальної заробітної плати складав 3200 грн., тому на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» моральна шкода підлягає відшкодуванні у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, тобто 38400 грн., по 19200 грн. на кожного з позивачів. Крім того, на час загибелі ОСОБА_3 позивач ОСОБА_2 навчався у вищому навчальному закладі, а тому мав право на утримання від померлого, відтак має право на відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою годувальника у розмірі 36 мінімальних заробітних плат, що складає 115200 грн. У зв`язку з відмовою відповідача виплатити страхове відшкодування, позивачі змушені звертатись до суду з цим позовом.

Ухвалою судді від 05 травня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Відповідач, не погоджуючись з позовом, подав відзив у якому просив відмовити у позові. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що водій автомобіля «БМВ Х5» державний номер НОМЕР_1 не був винним у скоєнні ДТП, а тому завдана шкода спричинена внаслідок непереборної сили. Розмір витрат на поховання не підтверджено належним чином. У виплаті моральної шкоди відмовлено у зв`язку з неподанням позивачами документів про вичерпне коло осіб, які мають право на отримання цього виду страхового відшкодування (батьків, дітей померлого). Факт перебування ОСОБА_2 на утриманні померлого батька не доведено, а тому на його користь не підлягає виплаті страхове відшкодування внаслідок втрати годувальника.

Ухвалою суду від 16 березня 2022 року закрито підготовче засідання та призначено судовий розгляд.

У судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Суд, вислухавши пояснення позивачів, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

13 травня 2017 року приблизно о 12:00 год. на а/д «Обїздна м.Новомосковська» сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «БМВ Х5» державний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_4 та велосипедиста ОСОБА_3 , внаслідок якої останній загинув, що підтверджується копією постанови про закриття кримінального провадження від 26 липня 2017 року та копією свідоцтва про смерть (а.с. 51-60).

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «БМВ Х5» державний номер НОМЕР_1 застрахована в ПрАТ «СК «Юнівес» відповідно до полісу страхування №АК/3441410 (а.с.46).

Позивач ОСОБА_1 доводилася померлому ОСОБА_3 дружиною, що підтверджується копією паспорта та копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 7,20).

Позивач ОСОБА_2 доводився померлому ОСОБА_5 сином, що підтверджується копією свідоцтва про народження позивача.

З доданих до позову та відзиву заяв вбачається, що позивачі неодноразово зверталися до відповідача з приводу виплати страхового відшкодування, проте отримували відмови з посиланням на неповноту поданих документів.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Цивільного кодексу України і Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади АРК, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Положеннями ч.2 ст.1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

Статтею 999 ЦК України передбачено, що законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Спеціальним законом, яким встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами є ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі за текстом - Закон №1961- IV).

Законом №1961- IV встановлено, що страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6).

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (п.22.1 ст.22).

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана із смертю потерпілого (п.23.1 ст.23).

Страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди (п.27.1 ст.27).

Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (п.27.3 ст.27).

Страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону (п.32.1 ст.32).

Оскільки шкоду завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, суд відхиляє доводи позивача про відсутність вини водія застрахованого транспортного засобу. Факту заподіяння шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, які є підставами для звільнення від відповідальності, судом не встановлено.

Підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

- навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону;

- неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (п.37.1.1, п.37.1.4 ст.37).

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 була дружиною померлого ОСОБА_3 , а позивач ОСОБА_2 - його сином. Відтак, у розумінні положень Сімейного кодексу України вони є членами сім`ї померлого.

З доводами відповідача про неподання позивачами підтвердження про вичерпне коло осіб, які мають право на отримання цього виду страхового відшкодування, суд не погоджується. З моменту смерті ОСОБА_3 сплило більше трьох років, тобто минув граничний строк для подання відповідних заяв, а тому можливий розподіл цієї страхової виплати рівними частинами між іншими членами сім`ї, є необґрунтованим припущенням відповідача. Крім того, Законом не передбачено обов`язку потерпілих доводити відсутність у померлого інших членів сім`ї.

Отже, особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю ОСОБА_3 , є: дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 .

Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі 3200 гривень. Отже, граничний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, що передбачений п. 27.3 ст. 27 Закону № 1961- IV, що належить позивачам становить 38400 грн., тобто по 19200 грн. кожному.

Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

У статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» зазначено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству.

Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Тобто, виходячи із визначення поняття поховання відповідно до закону до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу.

У відповідності до п. 27.4. Закону №1961- IV страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Позивачем заявлено про відшкодування зазначених витрат у граничному розмірі - 38400 грн., а на підтвердження факту та розміру цих витрат надано акт прийому-передачі виконаних робіт.

З акту прийому-передачі виконаних робіт вбачається, що виконавець - фізична особа-підприємець ОСОБА_6 здійснив роботи щодо виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника ОСОБА_3 за замовленням ОСОБА_1 ; загальна вартість виконаних робіт становить 23430 грн. (а.с.16).

Позивачем ОСОБА_1 надіслано відповідачу докази зазначених витрат разом з фототаблицею пам`ятника, а також надіслано оригінал свідоцтва про смерть (а.с.15,18).

Відтак, суд вважає вимоги про відшкодування витрат у розмірі 23430 грн. належним чином доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, решту заявленої суми не підтверджено жодним належним та допустимим доказом.

Як вбачається з доданої до відзиву накладної, позивач ОСОБА_1 надіслала відповідачу на підтвердження витрат на поховання накладну на суму 15110 грн.

Суд погоджується з доводами відповідача про неналежність та недопустимість цього доказу, оскільки накладна не містить відомостей про те, ким здійснено придбання переліку товарів, графа одержувача не заповнена. Крім того, накладна датована 22 листопада 2018 року, тоді як загибель ОСОБА_3 сталася 13 травня 2017 року. Тобто, з наданої накладної неможливо встановити хто та у зв`язку з чим здійснив ці витрати після спливу більше 18 місяців після смерті ОСОБА_3 .

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника, суд виходить з наступного.

З наданих позивачем доказів вбачається, що на час загибелі ОСОБА_3 його син ОСОБА_2 досяг віку 22 років та навчався у Дніпропетровському національному університеті імені Олеся Гончара, що підтверджується витягом з наказу по навчальному закладу №1137с від 01.08.2016.

Частиною 1 ст. 1200 ЦК України визначено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті.

В свою чергу, зазначені положення ЦК України кореспондуються з положеннями статті 27 Закону, в якій зазначено, що Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п.27.2).

При цьому, факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 30.06.2021 у справі № 752/4605/19.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи.

Для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, що має бути підтверджене належними і допустимими засобами доказування, як-то довідка про розмір пенсії, довідка про доходи тощо.

Якщо предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі.

Згідно заявлених позовних вимог ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача суму страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, тобто сина у розмірі 115200 грн. з посиланням на те, що мав право на утримання від свого загиблого батька з урахуванням положень ст. 1200 ЦК України, а тому має право на страхове відшкодування в заявленому розмірі.

Годувальник - це особа, на утриманні якої перебувають непрацездатні члени сім`ї. Такими вважаються ті, хто є чи був на повному утриманні годувальника або одержують від нього допомогу, яка є для них постійним і основним джерелом існування.

Як визначено у п.35.2.«е» Закону №1961- IV до заяви про виплату страхового відшкодування додаються, зокрема, документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника.

Позивачем ОСОБА_2 таких документів не подано ні страховику, ні суду.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивачем ОСОБА_2 не надано доказів того, що померлий ОСОБА_3 був його годувальником, а тому суд вважає, що позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника задоволенню не підлягають, так як є недоведеними.

Керуючись ст.ст.12,81,141,247,263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 23430 (двадцять три тисячі чотириста тридцять) грн.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 19200 (дев`ятнадцять тисяч двісті) грн.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» на ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 19200 (дев`ятнадцять тисяч двісті) грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ;

позивач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ;

відповідач - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Юнівес», , адреса: 03150, м.Київ, вул.Велика Васильківська,72

Повне судове рішення складено і підписано 30 травня 2022 року .

Суддя Оладенко О.С.