ПОСТАНОВА

Іменем України

19 грудня 2022 року м. Кропивницький

справа № 396/941/21

провадження № 22-ц/4809/857/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Карпенка О.Л.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 25 травня 2022 року у складі судді Русіної А.А.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

В обґрунтування позову зазначав, що навесні 2011 року до нього звернулась ОСОБА_2 з клопотанням допомогти в складній фінансовій ситуації шляхом авансової виплати орендної плати за оренду земельної ділянки, яка перебуває в оренді у СТОВ «Росія». Грошові кошти необхідні були на власні потреби. Станом на березень 2011 року СТОВ «Росія» не мало змоги додатково проавансувати виплату орендної плати тому він вирішив допомогти ОСОБА_2 у складній фінансовій ситуації.

Вказував, що 10 березня 2011 року він фактично передав ОСОБА_2 30 000,00 грн., що підтверджується нотаріально посвідченою заявою № 597 від 10.03.2011.

Зауважив, що так як ніяких договорів оренди з ОСОБА_2 він не укладав, то вона не мала права отримувати від нього орендну плату. Дані обставини стали відомі йому з постанови Кропивницького апеляційного суду від 17.02.2021 у справі № 396/1494/19, якою задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до СТОВ «Росія» про скасування договорів оренди з підстав невиплати орендної плати. Апеляційний суд не врахував заяву про отримання ОСОБА_2 грошових коштів за договором оренди в якості орендної плати.

Зазначив, що оскільки договори оренди між ним та ОСОБА_2 з 10.03.2011 по 15.07.2021 не укладались, отже грошові кошти були отримані ОСОБА_2 безпідставно, а тому підлягають поверненню. Про даний факт безпідставного набуття майна йому стало відомо лише 17.02.2021 після ухвалення постанови Кропивницьким апеляційним судом, отже станом на момент звернення до суду ще не сплив строк позовної давності, встановлений нормами ЦК України.

Надав розрахунок інфляційних втрат, який розрахував за період з 10.03.2011 року по 15.07.2021 року в кількості 3781 дня. Інфляційне збільшення: 30000,00 х 2,99991650 -30000,00 = 59997,50 грн, а також розрахував 3% річних: 30000,00 х 3 х 3781/365/100 = 9323,01 грн, які просив також стягнути з відповідача.

Вважає, що крім безпідставно набутих грошових коштів, має право на стягнення трьох процентів річних та інфляційні втрати. Посилаючись на зазначені обставини, просив суд стягнути з ОСОБА_2 безпідставно отримані грошові кошти на суму 30 000 грн.; проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 9 323,01 грн. та інфляційні втрати 59 997,50 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 25 травня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 30 000 грн 00 коп, 3 % річних у сумі 2702 грн 46 коп, інфляційні втрати у розмірі 6959 грн 10 коп, а загалом 39661 грн 56 коп. та судовий збір в розмірі 396 грн 59 коп.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач, через свого представника ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого висновки суду не відповідають фактичним обставинами справи.

В апеляційній скарзі представник відповідача посилалась, зокрема, на те, що оскільки між сторонами ніколи не виникало жодних підстав для спору щодо передачі коштів в сумі 30 000 грн., то позивач в момент передачі коштів повинен був розуміти про порушення свого права, однак протягом строку давності до 2014 року не заявляв про його поновлення.

Вважає, що рішення суду від 17.02.2021 року у справі № 396/1494/19 жодним чином не може вказувати на те, що для позивача строк відліку позовної давності почався з 2021 року, бо безпідставність передачі майна відбулась не у 2021 році, а в 2011 році.

Вказує, що суд безпідставно зробив висновок, що ОСОБА_1 не знав та не міг знати про безпідставність передачі коштів в 2011 році.

Зауважує, що оскільки договірних відносин між позивачем та відповідачем не існувало, отримавши від ОСОБА_2 нотаріально посвідчену заяву про отримання коштів, маючи всю необхідну інформацію таких відносин із ОСОБА_2 , передавши без жодних правових підстав грошові кошти, ОСОБА_1 мав розуміти, що ці грошові кошти однозначно саме в момент їх передачі являються безпідставно переданими та відповідно - отриманими. Тому початок відліку строк у позовної давності в даному випадку слід рахувати з 11.03.2011, а закінчення відповідно - 11.03.2014.

Посилаючись на зазначені обставини, просила скасувати рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 25 травня 2022 року в частині задоволених позовних вимог та постановити нове - відмовивши в позові в повному обсязі.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 10 березня 2011 року ОСОБА_2 , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, з боку інших осіб, отримала від ОСОБА_1 орендну плату за земельну ділянку сільськогосподарського призначення, що знаходиться на території Новоукраїнської міської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, належну їй на підставі державного акту серії ІV-КР №023520, виданого Новоукраїнською райдержадміністрацією Новоукраїнського району Кіровоградської області 24 травня 2002 року площею 3,86 га, зареєстрованого в книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за №1033, у сумі 30 000,00 (тридцять тисяч) гривень і будь-яких матеріальних (фінансових) претензій до ОСОБА_1 до 10 березня 2060 вона не матиме (а.с.11).

Цією ж заявою ОСОБА_2 дозволила ОСОБА_1 , до зняття мораторію на дію Закону України про продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення, отримувати орендну плату від СТОВ «Росія», юридична адреса якого м. Новоукраїнка, вул.40-років України, 1, Новоукраїнського району Кіровоградської області. В разі зняття мораторію на розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення, по першій вимозі ОСОБА_1 зобов`язалася переоформити вказану земельну ділянку на нього або на вказану ним особу. Всі платежі, які виникнуть в процесі переоформлення вказаної земельної ділянки у приватну власність, сплачує ОСОБА_1 . Вказана заява посвідчена приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Українською Н.М. та зареєстрована в реєстрі за №597.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 17.02.2021 року рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 13.10.2020 року скасовано. Розірвано договір оренди земельної ділянки площею 3,864 га, кадастровий номер 03269, укладений 04.03.2011 між ОСОБА_2 та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Росія», зареєстрований у ДП Кіровоградська філія «Центр ДЗК» 22.11.2011. В мотивувальній частині вказаної постанови здійснено висновок, що підставою розірвання вказаного договору оренди є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки) за вказаним договором оренди. Нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 від 10.03.2011 року не є довіреністю та в заяві не зазначено за якими саме договором оренди ОСОБА_2 отримала орендну плату в розмірі 30000,00 грн та з якими саме договором ОСОБА_1 має отримувати орендну плату в майбутньому, хоча ОСОБА_2 визнала факт отримання нею від ОСОБА_1 30000,00 за вказану земельну ділянку як аванс за майбутній продаж земельної ділянки.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19).

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України), або якщо підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відсутність правової підстави це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15.

Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частинами першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

У той же час сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, зокрема переплата понад визначену в договорі (договорах) суму, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору.

Аналогічний висновок міститься у пункті 43 постанови Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 920/169/18.

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.

Вирішуючи питання про застосування/незастосування статей 1212, 1213 ЦК України, суд має встановити, зокрема, наявність/відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за результатами дослідження на підставі належних та допустимих доказів у справі, та встановити безпосередньо сам факт набуття або збереження майна відповідачем за рахунок позивача.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 17.02.2021 розірвано договір оренди земельної ділянки площею 3,864 га, кадастровий номер 03269, укладений 04.03.2011 між ОСОБА_2 та СТОВ «Росія», зареєстрований у ДП Кіровоградська філія «Центр ДЗК» 22.11.2011. Підставою розірвання вказаного договору оренди є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки) за вказаним договором оренди. Апеляційний суд встановив, що нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 від 10.03.2011 не є довіреністю та в заяві не зазначено за якими саме договором оренди ОСОБА_2 отримала орендну плату в розмірі 30 000,00 грн, та за яким саме договором ОСОБА_1 має отримувати орендну плату в майбутньому, хоча ОСОБА_2 визнала факт отримання нею від ОСОБА_1 30000,00 за вказану земельну ділянку, як аванс за майбутній продаж земельної ділянки.

Отже, при вирішенні спору не встановлено існування між сторонами цивільно-правових правовідносин, зокрема договору купівлі-продажу чи оренди. Нотаріально посвідчена заява від 10.03.2011 у встановленому законом порядку недійсною не визнавалась, у заяві відсутнє зобов`язання відповідачки повернути грошові кошти, але підтверджено факт отримання нею грошових коштів, а відтак, не встановлено й наявності правових підстав для набуття ОСОБА_2 спірних коштів в розмірі 30 000,00 грн. від ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає обґрунтованим задоволення позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 30000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої зазначено в рішенні, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)).

Саме після ухвалення постанови Кропивницького апеляційного суду від 17.02.2021 позивач дізнався про порушення свого права, так як він вважав, що надав кошти в розмірі 30000,00 грн. в рахунок орендної плати. Отже, спір стосовно підстав набуття майна (грошових коштів) та його збереження без достатніх правових підстав виник між сторонами після розгляду судового спору з приводу сплати орендної плати та виконання зобов`язань за договором оренди.

А тому доводи апеляційної скарги про початок перебігу строку позовної давності з 2011 року є безпідставними та суперечать порядку відліку позовної давності наведеному у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Апеляційним судом встановлено, що позивач довів своє право на стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних від суми простроченої заборгованості, однак відповідач просив також застосувати позовну давність до цих вимог.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у Постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року провадження: 14-254цс19).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційних втрат у період з 10.03.2011 по 16.07.2018 суд застосував наслідки спливу строку позовної давності, оскільки ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду 16.07.2021.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми інфляційних втрат та 3% річних у період з 16.07.2018 року по 16.07.2021 року та враховуючи розрахунок суду, вважає обґрунтованим стягнення інфляційних збитків в розмірі 6959,10 грн та 3% річних в розмірі 2702,46 грн, який на думку колегії суддів є вірним.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке полягає в тому, що суд не зазначив в резолютивній частині, що позов задоволено частково, і не вказав в якій частині відмовлено, не впливають на правильність рішення суду та не спростовують його висновків.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 25 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді С.М. Єгорова

О.Л. Карпенко