Справа № 308/7277/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді Лемак О.В.,

за участі секретаря судового засідання Сухан Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Ужгород, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Холмецької сільської ради про визнання права сумісної власності подружжя та визнання у порядку спадкування права власності на 1/6 частки житлового будинку,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до ОСОБА_3 , Холмецької сільської ради про визнання права сумісної власності подружжя та визнання у порядку спадкування права власності на 1/6 частки житлового будинку.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що у 1989 році його батьками ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , які одружилися 4 квітня 1970 року і проживали спільно був побудований будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а тому вказане домогосподарство яке набуто за час шлюбу є спільною сумісною власністю його батьків.

ІНФОРМАЦІЯ_1 його мама ОСОБА_4 померла. На час смерті його матері в будинку були зареєстровані та фактично проживали: ОСОБА_3 , 1945 р.н. - батько, ОСОБА_5 , 1970 р.н., - донька, ОСОБА_1 , 1980 р.н., - син; ОСОБА_2 , 1994 р.н. - внучка.

Покликаючись на положення ст. 328 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63 СК України, ст. 16 Закону України «Про власність», а також на лист Міністерства юстиції України від 21.02.2005 року №19-32/319, в якому зазначено, що вразі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлювальний документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. При цьому зазначає, що оскільки мансардне приміщення є складовою об`єкту нерухомості, то воно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.08.2017 року (суддя Монич О.В.) було відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , Холмецької сільської ради про визнання права сумісної власності подружжя та визнання у порядку спадкування права власності на 1/6 частки житлового будинку.

У подальшому матеріали даної цивільної справи за №308/7277/17 перебували у провадженні судді Світлик О.М.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області № 412 від 27.03.2019 щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи, у матеріали вказаної справи підлягають повторному автоматизованому перерозподілу у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку повноваження судді Ужгородського міськрайонного суду Світлик О.М.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.07.2019, головуючим суддею визначено Лемак О.В. та передано дані матеріали для розгляду.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 березня 2022 року за заявою позивача було замінено неналежного відповідача ОСОБА_3 (помер) на належного відповідача ОСОБА_2 (обдарована, за договором дарування спірного майна). На даний час у зв`язку із одруженням прізвище змінено на ОСОБА_8 (копія свідоцтва про одруження в матеріалах справи).

Позивач та його представник адвокат Ставичний П.І., будучи належно повідомленими про час і місце розгляду справи, у судові засідання не з`являлись, причини неявки не повідомлено, клопотання про відкладення розгляду справи не надходило, правами передбаченими цивільним процесуальним законом щодо зміни чи пред`явлення додаткових позовних вимог, подання додаткових доказів чи заперечень на доводи відповідача не скористались і такі в справі відсутні, у зв`язку з чим розгляд справи, проводиться в порядку, передбаченому частиною третьою статті 223 ЦПК України за відсутності позивача та його представника на підставі наявних у справі доказів.

У ході вирішення справи Відповідач 1 проти позову заперечив в повному обсязі, з мотивів та підстав, які зазначено у долучених до справи письмових запереченнях та поясненнях по суті спору, з доданням підтверджуючих матеріалів. Зокрема, відповідач вказує, що позовні вимоги є безпідставними, а доводи, наведені в позовній заяві є надуманими і недостовірними, такими, що суперечать дійсним обставинам справи.

Вказує, що твердження позивача, що спірний будинок було побудовано у 1989 році є такими, що явно не відповідають дійсності і спростовуються долученими до матеріалів справи доказами, зокрема технічним паспортом на об`єкт нерухомого майна в АДРЕСА_1 , який містить копії первинної правовстановлюючої документації на будинок яким підтверджується, що саме ОСОБА_3 є єдиним забудовником спірного будинку і такий ним було побудовано ще в кінці 1969 році, тобто ще до укладення шлюбу з ОСОБА_9 . Підтвердженням і беззаперечним фактом цього є, як долучена до матеріалів справи вся наявна документація на будинок, так і письмові пояснення їх доньки ОСОБА_5 з доданням наявних фотосвітлин з сімейного архіву зроблені в будинку на той час.

Також зазначає, що згідно долучених та наявних у справі правовстановлюючих документів та доказів, а також витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, достовірно підтверджується, що ОСОБА_3 , в т. ч. після смерті в 1996 році його дружини, - був єдиним, одноосібним, належним власником і розпорядником спірного майна. Враховуючи це, та на підставі цього, ще в 2015 році у встановленому законом порядку ним вчинялися розпорядчі дії щодо належного йому на підставі права власності майна, і ним 14.07.2015 року було складено нотаріально посвідчений заповіт щодо всього його майна на користь ОСОБА_5 . Надалі, вказане майно ним було подаровано своїй онучці, ОСОБА_10 , що чітко зафіксовано нотаріально посвідченим договором дарування, з одночасною державною реєстрацією за нею права власності.

Водночас Відповідач 1 також звертає увагу суду, що в даному випадку в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо звернення позивача до нотаріуса та отримання відмови в оформленні права на спадщину, не зазначається про ці обставини і в позовній заяві, тому цей позов є абсолютно безпідставний та передчасний як такий. Більше того всупереч дійсним і добре йому відомим обставинам, позивач вдався до відвертого маніпулювання фактами, при цьому всупереч ст. 12, 81 ЦПК України не надав жодного належного доказу в підтвердження викладених в позові обставин щодо спірного майна. Крім цього допустив неналежне правове обґрунтування заявлених вимог, оскільки відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008р., у разі відкриття спадщини до 01.01.2004р. до відносин спадкування застосовується чинне на той час законодавство.

Відповідач 2 був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судові засідання не з`являлись, причини неявки не повідомлено, письмових пояснень по суті спору не надходило, у зв`язку з чим розгляд справи, проводиться в порядку, передбаченому частиною третьою статті 223 ЦПК України.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 4 квітня 1970 року між ОСОБА_3 , 1945 р.н. та ОСОБА_4 , 1946 р.н. Холменською сільською радою був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 .

За час шлюбу в них народилося двоє дітей: донька ОСОБА_5 (на даний час у зв`язку з одруженням прізвище змінено), ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що стверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 .

На час смерті її смерті в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де вони проживали були зареєстровані та фактично проживали: ОСОБА_3 - батько, ОСОБА_5 - донька, ОСОБА_1 - син; ОСОБА_2 , 1994 р.н. внучка.

Як вбачається з долученого до матеріалів справи технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна в АДРЕСА_1 , який містить копії первинної правовстановлюючої документації на будинок достовірно підтверджується, що саме ОСОБА_3 є забудовником спірного будинку згідно Свідоцтва № НОМЕР_3 на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР на підставі рішення виконкому Ужгородської районної Ради депутатів трудящих від 12.12.1967 року №342.

При цьому будинок було ним побудовано ще в кінці 1969 році, тобто ще до укладення шлюбу з ОСОБА_9 . Підтвердженням і беззаперечним фактом цього є, як долучена до матеріалів справи вся наявна документація на будинок, так і письмові пояснення доньки ОСОБА_5 , яка ствердила, що вже народилася і проживала в спірному будинку з моменту свого народження, а саме з ІНФОРМАЦІЯ_4 . Більше того, так само, і її брат ОСОБА_1 (позивач) - народився та виріс у цьому ж самому будинку, про що надала наявні фотографії з сімейного архіву зроблені в будинку на той час, які судом оглянуто.

Також судом встановлено, що рішення виконкому Ради народних депутатів Ужгородського району №136 від 22.09.1989 року щодо оформлення права власності на житлові будинки, які вже належали окремим громадянам, прийнятого з метою забезпечення порядку державного обліку житлового фонду та видачі свідоцтв на право особистої власності, де до списку з адресою зазначеного будинковолодіння власником в цілому було вказано саме - ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

У 1960-х роках питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію у постанові від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК є обов`язковою для судів. (аналогічне правове застосування мало місце і при вирішенні судом ідентичного спору та викладено у рішенні по справі за № 443/547/16-ц ).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

До правовідносин, які виникли до набрання чинності СК України, слід застосовувати норми КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (ч. 1 ст. 24 КпШС УРСР).

Відповідно до ч.1 ст. 100 ЦК УРСР в о особистій власності громадян може бути, зокрема житловий будинок.

У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності (ч.2 ст. 101 ЦК УРСР).

Враховуючи вищенаведене в сукупності та вказане правове регулювання, суд критично оцінює доводи позивача, що спірний будинок було побудовано у 1989 році, оскільки останній належав ОСОБА_3 на праві особистої власності, як забудовнику спірного будинку відповідно до Свідоцтва № НОМЕР_3 на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР на підставі рішення виконкому Ужгородської районної Ради депутатів трудящих від 12.12.1967 року №342.

При цьому суд також бере до уваги, що відповідно до роз`яснення п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 04 жовтня 1991 р. з наступними змінами "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", особи, що брали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю) будинку, якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони брали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК обов`язок.

Зважаючи на це, не заслуговують на увагу і доводи позивача, що прибудоване в 1989 році мансардне приміщення є складовою спірного об`єкту нерухомості, і зумовлює права спільної сумісної власності подружжя на весь будинок.

З урахуванням встановлених судом обставин справи, а також зазначеного правового регулювання суд не визнає даний спірний житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя відповідно цьому частина спірного будинку не може бути спадковим майном, яке залишилось після смерті матері позивача, тому і не має підстав для визнання за позивачем права власності у порядку спадкування після її смерті на спірну частину будинку. Також визнання будинку об`єктом часткової власності померлої не узгоджується із положеннями статей 4, 46, 47 ЦПК України, оскільки померла особа не має цивільної процесуальної правосуб`єктності на час вирішення спору.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи згідно долучених та наявних у справі правовстановлюючих документів та доказів, а також витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_3 , будучи єдиним одноосібним належним власником і розпорядником спірного майна, ще в 2015 році у встановленому законом порядку вчиняв розпорядчі дії щодо належного йому на підставі права власності майна - складено заповіт щодо всього майна, який було нотаріально посвідчено 14.07.2015 року. Надалі, вказане майно ним було подаровано своїй онучці, ОСОБА_10 , що чітко зафіксовано нотаріально посвідченим договором дарування, з одночасною державною реєстрацією права власності (а.с. )

Відповідно до правового висновку, який сформульований у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), згідно з яким особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

Тільки у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Згідно з наявним у справі витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та про реєстрацію права власності, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, при цьому суд констатує, що у встановленому законом порядку судом не визнавались недійсними чи скасовувались документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також не скасовувалась їх державна реєстрація, відсутні такі вимоги і у даній справі.

Поряд з цим, суд також констатує, що відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Особа має право звернутися до суду з відповідним позовом, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, тобто, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30.05.2008, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Аналогічні приписи містяться і в п. 3.4. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування.

Тобто, визнання права в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим виникає цивільно-правовій спір.

В даному випадку в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо звернення позивача до нотаріуса та отримання відмови в оформленні права на спадщину, не зазначається про ці обставини і в позовній заяві, тому даний позов є безпідставним та передчасним.

Крім цього суд погоджується із запереченнями відповідача що позивачем допущено неналежне правове обґрунтування заявлених вимог, оскільки відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008р., у разі відкриття спадщини до 01.01.2004р. до відносин спадкування застосовується чинне на той час законодавство.

За таких обставин, дослідивши зібрані в справі докази, надаючи оцінку зібраним у справі доказам в цілому, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає позов необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 18, 81, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Холмецької сільської ради про визнання права сумісної власності подружжя та визнання у порядку спадкування права власності на 1/6 частки житлового будинку - відмовити.

.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Лемак