ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 617/680/18 Номер провадження 22-ц/814/1687/22Головуючий у 1-й інстанції Глоба М.М. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції за допомогою он-лайн сервісу відеозв?язку EasyCon цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 31 травня 2021 року у складі судді Глоби М. М.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Старосалтівська селищна рада Вовчанського району Харківської області, Вовчанська районна державна адміністрація Харківської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Старосалтівська селищна рада Вовчанського району Харківської області, про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивовано тим, що у неї та ОСОБА_2 є спільна дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала, що у зареєстрованому шлюбі з відповідачем вона не перебувала, проте певний час вони проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 .

З початку 2017 року сімейні відносини між ними були припинені та відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Дитина залишилася проживати із нею. На теперішній час участі у вихованні та догляді за дитиною відповідач не бере, її фізичним, духовним та моральним розвитком не займається і не цікавиться, матеріальної допомоги не надає.

Окрім цього, відповідач знаходиться на території російської федерації, де відбуває покарання за розповсюдження наркотичних речовин.

Вважає, що злочинна поведінка батька в майбутньому може стати негативним прикладом для дитини, та свідчить про відсутність у відповідача моральних цінностей та батьківських інстинктів, а також про відсутність у нього здатності належним чином виконувати свій обов`язок по вихованню дитини.

Посилаючись на викладене, просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Вовчанського районного суду Харківської області від 13 лютого 2019 року залучено до участі у справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Вовчанську районну державну адміністрацію Харківської області, як орган опіки та піклування.

Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 31 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано недоведеністю позивачем підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення особи батьківських прав, при тому, що це є крайнім заходом впливу, адже позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в його діях.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що від самого народження дитини батько самоусунувся та став на шлях злочинної діяльності, почав здійснювати перевезення наркотичних засобів на території російської федерації, а тому такими діями не тільки довів себе до покарання за свої вчинки, але й наніс моральну шкоду своїй родині та малолітній дитині.

Крім того, заяву на екстрадицію до України, яка в подальшому була задоволена, не виконав саме відповідач, що свідчить про те, що він не піклується тим станом, в якому він знаходиться та не цікавиться своєю дитиною.

Вказує, що поведінка відповідача у справі та його дії, свідчать про те, що батько сам обрав шлях, який є небезпечним та він повністю усвідомлював той факт, що за такі діяння наступить відповідальність, та за таких обставин він може втратити родину та спілкування з дитиною.

Зазначає, що твердження відповідача про те, що він передає подарунки та листи дитині, є хибними та не підтвердженні жодними доказами, оскільки з самого народження дитини й до теперішнього часу жодного листа або подарунка на адресу її проживання з дитиною не надходило ні від нього, ні від його родичів. Тому на даний час її малолітня дитина страждає від дій відповідача, оскільки позбавлена нормального піклування, отримання повноцінної освіти, вимушена знаходитися у такому стані, коли державою не можливо здійснити реєстрацію за місцем проживання без певних дій батька.

Крім того з моральної сторони досить погано мати батька, який знаходиться у місцях позбавлення волі та є злочинцем, що додатково погіршує стан у соціумі для дитини, а також шкодить дитині у випадку її бажання в майбутньому набути статусу державного службовця.

Вважає, що держава в першу чергу повинна захищати інтереси дитини, а не батька, який в даному випадку порушує права дитини.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25.03.2022 № 14/0/9-22 відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено територіальну підсудність судових справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

За правилами частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право залишити рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_3 , батьками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого Фрунзенським відділом ДРАЦС Харківського МУЮ 22.01.2016 (а. с. 6, т. 1).

Згідно акту про обстеження умов проживання від 22.10.2018, складеного спеціалістами Служби у справах дітей по Немишлянському району, малолітня ОСОБА_3 проживає без реєстрації разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 49-50, т. 1).

Відповідно до копії довідки начальника СІЗО м. Омська Російської Федерації за № 5/4192, ОСОБА_2 , 1984 року народження, 28.09.2017 відбув до виправної колонії № 6 м. Омська, для подальшого відбування покарання за вироком суду, засуджений до 10 років позбавлення волі (а. с. 52, т. 1).

Згідно інформації, отриманої Міністерством юстиції України, постановою Куйбишевського районного суду м. Омська від 08.02.2019 ОСОБА_2 відмовлено в передачі в Україну для подальшого відбування покарання (а. с. 189, т. 1).

Висновком Служби у справах дітей Вовчанської РДА Харківської області від 21.06.2019 за № 01-34/512 з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів малолітньої дитини вирішено за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 100, т. 1).

На виконання судового доручення Вовчанського районного суду Харківської області про вручення судових документів та проведення окремих процесуальних дій відповідно до Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року 04.02.2021 до суду першої інстанції надійшов протокол судового засідання допиту відповідача ОСОБА_2 по цивільній справі № 13-2201/2020 від 07.12.2020, відповідно до якого ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, пояснив, що у зв`язку із тим що відбуває покарання у місцях позбавлення волі не може спілкуватися із дочкою, дитину бачив востаннє 23.11.2016, можливості дарувати подарунки дитині не має, але зі слів його матері вона відвідує дитину, спілкується з нею та привозить їй подарунки. З невідомих для нього причин його листи до доньки не доходять, до дружини додзвонитися він не може, в одній розмові з дружиною на його питання про те, навіщо їй це потрібно, вона відповіла йому, що для того, щоб прописати дитину (а. с. 232-236 т. 1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про небажання батька дитини брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідоме умисне нехтування батьківськими обов`язками, а погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з огляду на наступне.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Так, ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має один з батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей (пункти 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про позбавлення та поновлення батьківських прав»).

Згідно висновку, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду Верхового Суду від 08 червня 2022 року у справі № 362/4847/20 факт взяття відповідача під варту є об`єктивною причиною, що унеможливлює виконання відповідачем його батьківських обов`язків з вказаного часу.

Враховуючи, що підстави для позбавлення відповідача батьківських прав позивачка пов`язує саме з його затриманням за вчинений злочин та подальшим відбуванням покарання за вироком суду за межам України, що не є свідченням винної поведінки батька дитини, спрямованої на ухилення від виконання батьківських обов`язків, суд першої інстанції, належно оцінивши докази по справі, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеності підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення особи батьківських прав, при тому, що це є крайнім заходом впливу, який допускається лише тоді, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, і лише при наявності в його діях вини.

При цьому суд обґрунтовано не погодився з висновком Служби у справах дітей Вовчанської РДА Харківської області від 21.06.2019 за № 01-34/512, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , який не містить жодної фактичної обставини щодо свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, лише посилання на те, що протягом останніх років ОСОБА_2 з ОСОБА_1 не проживав, утриманням та вихованням малолітньої доньки не займався, матеріальної допомоги не надавав, без перевірки причин такої поведінки батька.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Найкращих інтересів дитини, яким відповідає позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, у висновку органу опіки та піклування не наведено та таких судом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо обмеження дитини у правах та можливостях через вчинення відповідачем злочину та його засудження до позбавлення волі є безпідставними, оскільки діти не відповідають за вчинки своїх батьків.

Неможливість здійснення реєстрації місця проживання дитини не є підставою для позбавлення батьківських прав. Питання щодо реєстрації місця проживання малолітньої дитини вирішується відповідно до чинного Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265, згідно якого згода батьків або інших законних представників на реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років може бути засвідчена нотаріально в установленому законодавством порядку. У випадку, якщо один з батьків не надав згоди на реєстрацію місця проживання дитини з другим з батьків, реєстрація місця проживання дитини здійснюється на підставі рішення суду чи органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини.

Зважаючи на вік малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який унеможливлює висловлення дитиною думки при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, колегія суддів апеляційного суду не вбачає порушення вимог статті 171 СК України та міжнародних актів, на які посилається в апеляційній скарзі позивач.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав не ґрунтуються на законі та відхиляються апеляційним судом. Обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, доказування яких відповідно до статті 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача, по справі не встановлено та суду не доведено.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 31 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна