ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/644/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Цимбал І.К.,

при секретаряхВербицькому В.В., Осадчук С.В., Шамрай І.В., Мартинюк І.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача -адвокат Шевчук О.П.

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача -адвокат Левченко М.М.

відповідач - ОСОБА_3

представника відповідача - адвокат Очкур К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання майна спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частину майна та витребування майна з чужого володіння -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину майна та витребування майна з чужого володіння. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилалася на те, що квартира, яка зареєстрована за відповідачем ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 , була набута ним в період спільного проживання та фактичних шлюбних відносин з позивачкою, а саме 1.11.2017 і є їх спільною сумісною власністю.

Період спільного проживання з ОСОБА_2 позивач зазначила з лютого 2011 року по 2019 рік за адресою АДРЕСА_2 . Позивач вказала на те, що остання та ОСОБА_2 мали нормальні сімейні стосунки, постійного спілкувались з родичами ОСОБА_2 , святкували сімейні свята, відпочивали. З часом вирішили народити спільну дитину. У 2015 році позивач завагітніла, однак виносити дитину за станом здоров`я не змогла. У зв`язку з чим, з 2015 року позивачка та ОСОБА_2 почали проходити обстеження в різних медичних закладах. Позивач стверджує, що метою проходження обстежень та лікування - було зачаття дитини, і що ОСОБА_2 планував разом із позивачем дитину.

Позивач зазначає, що рішення про оформлення інвестиційного договору на купівлю квартири за адресою АДРЕСА_1 , приймались спільно з метою переїзду в майбутньому позивача та ОСОБА_2 в окреме від батьків житло. Після завершення будівництва та оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_3 , позивач та ОСОБА_2 переїхали в новобудову на початку 2019 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача та ОСОБА_2 народилась спільна донька. Після народження дитини позивач та дитина були зареєстровані у спірній квартирі. Фактичні шлюбні відносини позивача та ОСОБА_2 припинились у 2019 році. Пізніше, 15.05.2020 позивач та дитина були зняті з реєстрації у зазначеній квартирі у зв`язку з укладанням Договору про утримання дитини, яким було встановлення порядок утримання спільної доньки. Згідно умов Договору про утримання дитини від 31.05.2020, ОСОБА_2 зобов`язувався сплачувати позивачу аліменти на утримання доньки в сумі еквівалентній 100 доларів США щомісячно та протягом одного року з дня укладення угоди придбати доньці однокімнатну квартиру. Придбання квартири мало відбутись після продажу кв. АДРЕСА_3 .

Однак, в порушення умов договору від 31.05.2020, ОСОБА_2 18.02.2021 уклав договір дарування спірної квартири із своєю рідною сестрою ОСОБА_3 . Таким чином передавши у власність своїй сестрі спільну сумісну власність, чим порушим право власності позивача.

Невиконання ОСОБА_2 умов Договору про утримання дитини від 31.05.2020 щодо купівлі однокімнатної квартири доньці, а також дарування кв. АДРЕСА_3 ОСОБА_3 змусило позивача звернутися до суду з відповідними вимогами, про визнання майна спільною сумісною власностю подружжя, визнання права власності на частину майна та витребування майна з чужого володіння.

В судовому засіданні позивач та представник останнього позов підтримали, просили задовольнити з підстав зазначених вище.

Позивач ОСОБА_1 пояснила, що приживала разом із ОСОБА_2 з 2011 по 2019 рік. Спочатку вони проживали разом із батьками ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , потім коли позивачка завагітніла вони переїхали в квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Цю квартиру позивач вважає спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 , оскільки вона ним придбана під час їх спільного проживання, а також тому, що згідно до укладеного договору утримання дитини від 31.05.2020, ОСОБА_2 зобов`язався придбати дитині однокімнатну квартиру, але умови не виконав, крім того без дозволу позивача уклав договір дарування спірної квартири із ОСОБА_3 , порушивши право власності позивача. Походження грошових коштів на купівлю квартири позивачу невідомо.

ОСОБА_2 проти позову заперечував у повному обсязі та пояснив, що мешкав із позивачем у сусідніх будинках з дитинства. Вони знайомі давно, дружили, згодом почали зустрічатись. Позивач дійсно часто приходила в гості до ОСОБА_2 , але разом з ним не проживала. Коли почалося будівництво житлового комплексу на АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 та його сестра ОСОБА_3 , вирішили придбати там квартири, оскільки ціна на початковому етапі будівництва була низькою і можна було вигідно вкласти гроші. Тому ОСОБА_3 , прийняла рішення разом із своїм чоловіком надати відповідачу кошти на купівлю квартири в борг. ОСОБА_2 , планував віддавати кошти наступним чином: поїхати за кордон на заробітки. Однак сталася епідемія коронавірусу і він так і не зміг виїхати, тим часом квартира було введена в експлуатацію. Згодом оформлене право власності на ОСОБА_2 . На цей час позивач не проживала разом із ОСОБА_2 , вони проводили разом час. Відповідач стверджує, що не планував одружуватись із позивачем. Не проходив з нею жодних спільних програм лікування від безпліддя та планування сім`ї. Коли позивач повідомила, що вагітна, квартира вже була здана в експлуатацію і відповідач почав спільне життя з позивачем вже під час вагітності на початку 2019.

ОСОБА_3 , в судовому засіданні пояснила, що позивач та ОСОБА_2 , спільно проживали не з 2011 по 2019 рік, а протягом 2019 року з`їхались вони через вагітність позивача і почали разом мешкати удвох за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, почали проживати разом вони у січні 2019 року, а припинили сумісне проживання на початку 2020 року, приблизно у лютому.

Квартира АДРЕСА_5 придбана за договором уступки майнових прав № 71284 від 13.10.2016 укладеного між ПАТ КБ «АРКАДА» та ОСОБА_2 (новобудова на стадії будівництва). Також між сторонами укладена низка договорів та актів, прийому передачі об`єкта будівництва, компенсації вартості комунальних послуг, тощо). Всі вони датовані 2016-2017 роками. Вартість майнових прав на квартиру сплачена повністю в дату укладення договору уступки майнових прав. Спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_3 ,які остання надала своєму брату ОСОБА_2 , в борг 10.10.2016 у розмірі 60000 доларів США, що еквівалентно 1550400 грн. Коли стало зрозуміло, що на роботу за кордон ОСОБА_2 , не виїде, в Україні він досить довгий період час у не працював, ОСОБА_3 , спочатку продовжила йому строк на повернення боргу. Але згодом, ОСОБА_2 , запропонував укласти договір дарування на користь ОСОБА_3 , оскільки квартиру фактично купила вона. На думку ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не порушував прав позивача укладаючи договір дарування, оскільки вони не перебували в зареєстрованому шлюбі ніколи, а на час купівлі квартири разом не жили і жодних коштів в купівлю квартири позивач не вкладала.

Представник ОСОБА_2 адвокат Левченко М.М. в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, надала відзив на позовну заяву та пояснила, що позивачта ОСОБА_2 не проживали разом з 2011 року, а почали спільно проживати у січні 2019 року за адресою АДРЕСА_1 , а припинили сумісне проживання в середині лютого 2020 року. ОСОБА_2 ніколи не планував із позивачем вагітність та не проходив з нею спільно програми планування сім`ї. Позивач без відома та дозволу ОСОБА_2 самовільно привласнила медичну амбулаторну картку та папку із результатами усіх медичних лабораторних досліджень біологічних матеріалів ОСОБА_2 , які він робив протягом майже всього життя та надала до суду його документи про проходження медичних оглядів в якості доказів планування сім`ї. Також, представник ОСОБА_2 повідомила, що останній не має відношення до вагітності позивача в результаті, якої вона втратила дитину.

Представник ОСОБА_2 зазначила, що для інвестування у будівництво спірної квартири, ОСОБА_2 отримав у борг кошти від своєї рідної сестри ОСОБА_3 , що підтверджується двома розписками. Отримані кошти повертав по мірі можливості. На момент отримання ОСОБА_2 грошей на купівлю спірної квартири у борг та оформлення договору інвестування у будівництво, введення будинку в експлуатацію та оформлення права власності на спірну квартирупозивач не проживала разом із ОСОБА_2 . Спільних відносин як чоловіка та жінки до переїзду позивача у новозбудовану квартиру за адресою АДРЕСА_1 у середині січня 2019 року не мав і ніколи не проживав з нею спільно в квартирі АДРЕСА_6 . Стосунки між позивачем та ОСОБА_2 до січня 2019 року полягали в тому, що вони зустрічалися, проводили разом час, але стосунків як між чоловіком та дружиною у них не було. Причиною того, що позивач та ОСОБА_2 стали проживати разом у січні 2019 року стала вагітність позивача.

Представник ОСОБА_3 адвокат Очкур К.І. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, надала відзив та пояснила, що кошти на купівлю квартири № 254 були надані ОСОБА_3 та її чоловіком зі спільного сімейного бюджету, її рідному брату ОСОБА_2 для купівлі майнових прав на квартиру в новобудові. Пізніше при оформлені права власності у 2017 році, квартирі було надано номер 254 та адресу: АДРЕСА_4 . Родина відповідачів є багатодітною родиною, і складалась ще з восьми чоловік крім нього, які всі разом проживали одній квартирі АДРЕСА_6 і пов`язані спільним побутом. ОСОБА_2 проживав із своїми батьками, іншими родичами (співвласниками цієї квартири у кількості 9 чоловік із 1989 року) за вказаною адресою з 1992 року (з народження) по 2019 рік до дати переїзду у куплену квартиру. Позивач була подругою (дівчиною) ОСОБА_2 , але не співмешканкою. Не вела з ним та його сім`єю спільне господарство, не мала спільний бюджет, спільні видатки, права та обов`язки. ОСОБА_1 ніколи не була обізнана у справах та планах сім`ї відповідачів. До позивача сім`я відповідачів не ставилася як до члена сім`ї. Позивач не проживала однією сім`єю у період з 2011 по 2019 рік із ОСОБА_2 , не мала спільного бюджету та не вела спільного господарства з іншими членами сім`ї відповідачів. Вимогу про визнання права власності на Ѕ спірної квартири за позивачем представник ОСОБА_3 назвала необґрунтованою на підставі того, що станом на час розгляду даної справи в суді, квартира належить ОСОБА_3 на праві власності згідно договору дарування, який не оскаржено, і не подано жодних позовів щодо визнання його недійсним, тощо, отже він є дійсним.

Представник ОСОБА_3 пояснила, що спірна квартира була фактично придбана за особисті кошти ОСОБА_3 , яка є рідною старшою сестрою ОСОБА_2 .Так, 10.10.2016 ОСОБА_3 надала ОСОБА_2 у борг грошові кошти у розмірі 60000 (шістдесят тисяч) доларів США, що еквівалентно 1550400 (один мільйон п`ятсот п`ятдесят тисяч чотириста) грн. для купівлі квартири. Позика була цільова, метою її надання була купівля житла особисто для ОСОБА_2 і підтверджується розписками. ОСОБА_2 був одноосібним власником даної квартири. На момент покупки та відчуження квартири, позивач та ОСОБА_2 не проживали спільно. Квартира належала на праві власності тільки ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_5 , в судовому засіданні пояснив про те, що приблизно зимою 2019 року встановлював двері декілька днів у кв. АДРЕСА_3 . Його винаймав для проведення робіт по встановленню дверей батько позивачки. При виконанні робіт він підтвердив, що позивач і ОСОБА_2 проживають у квартирі по зазначеній адресі і вели спільне господарство, який проміжок часу йому не відомо.

Свідок ОСОБА_6 , в судовому засіданні надав пояснення про те, що є однокласником та другом ОСОБА_2 . Знайомий з позивачем, оскільки спілкувались в одній компанії давно. Проживає в тому ж будинку тільки поверхами нижче, що і ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_7 . Часто бував в гостях у сім`ї відповідачів, точно може стверджувати, що позивач у кв. № 69 разом з ОСОБА_2 ніколи не проживала і не вела спільного господарства. Сім`я відповідачів багатодітна, і навіть при бажанні, додатково не було зайвого ліжка, щоб розмістити позивача. ОСОБА_2 проживав в одній кімнаті із рідним братом, і спали вони - кожен на своєму півтораметровому ліжку. Разом ОСОБА_2 та позивач оселились на початку 2019 року на Позняках. Точну дату не пам`ятає, однак точно, що це була зима. Оскільки свідок допомагав ОСОБА_2 перевозити з кв. № 69 деякі його особисті речі до квартири по АДРЕСА_9 . Декілька разів навідувався в гості на Позняки до ОСОБА_2 та позивача в 2019 році, і бачив, що вони спільно проживають і певно ведуть спільне господарство. Також він пояснив, що йому відомо про те, що ОСОБА_2 та позивач прийняли рішення жити разом через вагітність останньої.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні надав пояснення те, що проживає разом з ОСОБА_3 однією сім`єю якчоловік та жінка з 2002 року. В період з 2009 року по літо 2016 року мешкав разом з ОСОБА_3 та її сім`єю за адресою АДРЕСА_2 . У квартирі з 2011 року по 2016 рік мешкало 10 осіб. Позивача бачив у квартирі періодично, вона зустрічалась з ОСОБА_2 , однак разом у квартирі з ними не проживала.

У 2016 році ОСОБА_3 домовилась з ОСОБА_7 надати позику її брату ОСОБА_2 , для купівлі квартири на вигідних умовах із їх спільного сімейного бюджету. Також вони в цьому ж будинку особисто собі купили квартиру, оскільки порахували, що це буде вигідне вкладення коштів. Свідок стверджує, що жодного відношення до купівлі кв. АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 не має. На час укладення договору переуступки майнових прав на квартиру та оформлення права власності на квартиру позивачка з ОСОБА_2 не проживала. Проживати вони спільно стали після того, як позивач завагітніла через декілька років після зазначених подій за адресою АДРЕСА_1 .

Вислухавши пояснення сторін, представників останніх, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.ч. 2,4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, незаборонених законом і таких що не суперечать моральним засадам суспільства.

Юридичне поняття шлюбу визначено в ч. 1 ст. 21 СК України яка визначає, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Згідно свідоцтва про народженняпозивач та ОСОБА_2 є батьками дитини ОСОБА_8 , серія НОМЕР_1 від 27.09.2019.

Згідно довідки № 73411762 від 10.11.2021 виданої відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької РДА, у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані позивач та дитина сторін період реєстрації з 07.10.2019 по 15.05.2020.

Вказані обставини не оспорювалися й учасниками процесу.

В обґрунтування доводів про спільне проживання у спірний період, позивачем надано докази про те, що сторони проходили медичні обстеження щодо стану здоров`я статевої системи, а саме: рахунок про оплату № IPF1972 від 18.05.2018, ультразвукове дослідження малого тазу від 15.06.2015, консультативний висновок лікаря акушера-гінеколога від 08.05.2018, консультативний висновок лікаря акушера-гінеколога від 18.05.2018, результати обстеження: спермограма від 24.06.2016(дату документу дописано від руки), дослідження еякуляту від 17.02.2017, результати обстеження: спермограма від 13.11.2018, результати обстеження: спермограма від 22.08.2018, обстеження подружньої пари проведення ДРТ без дати; банківську виписку по карті ОСОБА_1 і додатковим рахунком за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 та з 01.10.2018 по 31.12.2018; трудова книжка ОСОБА_1 ; кредитний договір № від 02.10.2018 на купівлю товару; замовлення покупця № 965 від 11.11.2019 на купівлю дверей та фурнітури до них; спільні фото позивача та ОСОБА_2 за не визначений період; договір на утримання дитини від 13.05.2020; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03.12.2021.

Суд вважає, що надані позивачем вище вказані докази,на підтвердження спільного проживання у спірний період, у своїй сукупності не підтверджують того, що останні з 2011 року по 2019 рік проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , вела з ним спільне господарство, мала спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю, у розумінні статті 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї.

Суд вважає, що допитані свідки не підтвердили обставини спільного проживання позивача та ОСОБА_2 у спірний період, хоча згідно висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 14.02.2018 усправі №129/2115/15-ц, пояснення свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Суд вважає, що пояснення позивача, вбачається, що остання не була обізнана у таких ключових моментах життя, як матеріальне забезпечення сім`ї, зокрема походженні коштів на купівлю спірної квартири, її вартість; відсутність самостійного доступу до квартири сім`ї відповідачів, де проживали та проживають інші члени сім`ї відповідачів, що знаходиться по АДРЕСА_7 ; не здійснення витрат на її утримання, не прийняття участі у спільному побуті; відсутність спільного бюджету; протягом усього часу спілкування позивача з ОСОБА_2 , а саме дев`ять років, відсутність бажання познайомити останнього з власними батьками. На думку суду, зазначене лише свідчить про те, що ОСОБА_2 та позивач до січня 2019 року спільно не проживали та не мали відносин притаманних подружжю.

Доводи позивача та представника останньої про спільне відвідування гостей, на підтвердження спільного проживання у спірний період, суд вважає неспроможними, оскільки самі вони по собі, без належних підтверджень інших ознак факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а свідчать лише про наявність дружніх стосунків, періодичне спільне проведення вільного часу.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Встановлення факту спільного проживання має значення для захисту матеріальних інтересів осіб, які спільно проживають, оскільки статтею 74 відповідного Кодексу передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови №11 від 21.12 2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказав, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.12.2012 (справа № 6-148цс 12).

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2253цс15 від 08.06.2016.

Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної із сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю, такого висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду справи №129/2115/15-ц постанова від 14.02.2018.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Надаючи оцінку джерелу походження коштів, за які було набуто спірне майно, суд знаходить доведеною обставину того, що воно придбавалось за особисті кошти ОСОБА_2 , отримані у позику, вказаний правочин не оспорений і укладений під час окремого проживання ОСОБА_2 та позивача.

В свою чергу, позивач не надала доказів про участь у набутті спірного майна, оскільки, як зазначено вище навіть при встановленні факту спільного проживання самі по собі факти придбання спірного майна в цей період без визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірного житлового будинку не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Надані позивачем відомості про місце роботи позивача в період з 2011 по 2019 рік, не підтверджують витрат позивача для набуття спірного майна, зокрема можливості здійснення таких витрат, оскільки записи у трудовій книжці не висвітлюють розмір доходів.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року) зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги знайшли підтвердження в судовому засіданні частково, а саме щодо факту спільного проживання позивача та ОСОБА_2 з січня 2019 року протягом року, в задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд виходить з положень ст.141 ЦПК України та враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем витрати по оплаті судового збору не компенсуються.

Керуючись статями 55, 124 Конституції України; статями 3, 11, 15-16, 316, 321, 328, 368 ЦК України; статями 3, 21, 36, 74 СК України; Постановою Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року із змінами "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення"; Постановою Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"; статями 4, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 128, 258, 259, 263-265, 293, 315-319, 352, 354, 355, 430 ЦПК України; суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власностю подружжя, визнання права власності на частину майна та витребування майна з чужого володіння задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з січня 2019 року протягом року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Київський апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Головуючий: