Справа №760/2517/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді - Букіної О.М.

при секретарі - Карнарук Л.В., Скаженик Я.О.

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про усунення від права на спадкування,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021році позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 у якому просила суд визнати негідним спадкоємцем ОСОБА_3 та усунути її від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування поданого позову вказує, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18.11.2005 № НОМЕР_1 виданого відділом приватизації державного житла Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на праві приватної власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що ОСОБА_4 все життя проживав самотньо, ніколи не був одружений, та останні роки життя перебував під наглядом та на утриманні рідних, а саме позивача та її матері.

Посилається, що в кінці 2013 року ОСОБА_4 у відділі соціального забезпечення познайомився із ОСОБА_3 .

Стверджує, що 28.11.2013 у приватного нотаріуса Паламарчуком М.І. було зроблено доручення на ім`я ОСОБА_3 , а також її матері ОСОБА_5 , на право представляти інтереси ОСОБА_4 .

Крім цього зазначає, що 06.12.2013 ОСОБА_4 склав заповіт, яким усе своє майно, яким він буде володіти на день смерті, заповів ОСОБА_3 .

Вказує, що 13.12.2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, а 14.03.2014 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом із тим, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.02.2016 даний договір дарування було визнано недійсним.

Посилається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер та після його смерті відкрилася спадщину на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_3 .

При цьому, позивач просить суд усунути ОСОБА_3 від права на спадкування після смерті ОСОБА_4 , оскільки вона не надавала допомогу спадкодавцю коли він перебував у безпорадному стані, а також не займалася його утриманням.

Разом із тим вказує, що утриманням спадкодавця займалася позивач та її матір.

З урахуванням викладеного просила суд позов задовольнити.

01.02.2021 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М.

06.02.2021 до суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідача.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08.02.2021 справу було прийнято до провадження суду та призначено до розгляду у підготовчому засіданні у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва, яка занесена до протоколу судового засідання від 01.12.2021, до участі у справі було залучено до участі у справі в якості третьої особи Головне територіальне управління юстиції у м. Києві.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 01.12.2021 у справі було завершено підготовче провадження та призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

02.02.2022 на адресу суду надійшла копія спадкової справи № 373/2017 заведена після смерті ОСОБА_4 .

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні.

Представник відповідача у судовому засіданні 03.02.2022 проти позовних вимог заперечував та просив у їх задоволенні відмовити.

У дане судове засідання відповідач та представник відповідача не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності відповідача, представника відповідача та представника третьої особи, оскільки дані особи належним чином повідомленні про розгляд даної справи, представник відповідача у судовому засіданні 03.02.2022 надав пояснення щодо позовних вимог, а неявки представника третьої особи не є перешкодою для розгляду справи.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 104).

Після його смерті відкрилася спадщина.

Позивач ОСОБА_1 є онукою ОСОБА_4 , оскільки він та баба позивача - ОСОБА_6 , були рідним братом та сестрою.

Відповідач ОСОБА_3 є дружиною ОСОБА_4 , що підтверджується витягом із Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (а.с. 122-123).

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 18.11.2005, квартира АДРЕСА_2 на праві приватної власності належала ОСОБА_4 (а.с. 6).

Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право за законом одержують особи визначені у статтях 1261-1265 цього ж кодексу.

06.12.2013 ОСОБА_4 склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шамрай Л.І. та відповідно до якого все майно, де б воно не було і з чого воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, ОСОБА_4 заповів ОСОБА_3 (а.с. 117).

Також встановлено, що 27 травня 2015 року секретарем Дриглівської сільської ради Чуднівського району Житомирської області Демчик А.В. був посвідчений заповіт, відповідно до якого все належне йому майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, ОСОБА_4 заповів позивачу ОСОБА_7 (а.с. 105).

При цьому, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 01.02.2021 було визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 , посвідчений секретарем Дриглівської сільської ради Чуднівського району Житомирської області Демчик Анатолієм Володимировичем від 27.05.2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 2 (а.с. 136-138).

Відповідно до ч. 1 ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт.

Згідно із ч. 2 ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Частинами 3 та 4 статті 1254 ЦК України встановлено, кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Таким чином встановлено, що новий заповіт, який був складений ОСОБА_6 27.05.2015 який був визнаний судом недійсним, скасував попередній заповіт складений 06.12.2013 та чинність попереднього заповіту не відновлюється.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, батьки.

Таким чином встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1 ст. 1265 ЦК України, у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Таким чином ОСОБА_7 є спадкоємцем п`ятої черги за законом після смерті ОСОБА_4 .

Вказані вище спадкоємці у встановлено законом порядку подали заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , що підтверджується матеріалами спадкової справи №373/2017.

Позивач просить усунути від права на спадкування після смерті ОСОБА_4 відповідача у справі в силу вимог ст. 1224 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Положення цієї статті поширюється на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Як роз`яснено в ч. 3 п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України за №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Тобто, необхідними умовами для усунення особи від права на спадкування є встановлення факту ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги й факту перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво й потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Виходячи з тлумачення вказаної вище норм закону, суд вважає, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Таким чином, при встановленні судом факту ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця необхідно враховувати поведінку особи і розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливостей для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Вирішуючи спір про усунення від права на спадкування, суди мають дійти висновку, що відповідно до положень ст.1224 ЦК України має значення сукупність обставин, а саме:

-усунення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання,

-перебування спадкодавця в безпорадному стані,

-надання допомоги саме спадкоємцем.

Як було зазначено судом вище, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.02.2016 було визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 14.03.2014, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчений 14 березня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ангеловською О.С. за реєстровим №401. Дане рішення було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29.09.2016 (а.с. 13131).

Крім цього, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.02.2016 було встановлено, що ОСОБА_6 внаслідок похилого віку страждав на ряд хронічних захворювань, що впливало на його загальний стан та викликало потребу в сторонньому догляді.

Так, з виписки № 3512 із медичної карти стаціонарного хворого вбачається, що ОСОБА_6 16 березня 2014 року (через день після укладення договору дарування) надійшов на лікування у кардіологічне відділення Київської міської клінічної лікарні № 4, де був встановлений діагноз: кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІІ ст., ризик 4 (дуже високий); гіпертонічний криз 16.03.2014 року; остаточні явища гострого порушення мозкового кровообігу по ішемічному типу в басейні лівої середньої мозкової артерії на фоні дисциркуляторної а/с і гіпертонічної енцефалопатії ІІІ ст. Правостороння нижньодольова зовнігоспітальна пневмонія, ЛН ІІ ст.

Також зі змісту виписки з медичної карти встановлено, що при обстеженні ОСОБА_6 було встановлено діагноз: ознаки порушення мозкового кровообігу - не уточненої давності по ішемічному типу в басейні лівої середньої мозкової артерії на фоні атрофічного процесу ( а.с. 19).

На лікуванні ОСОБА_6 знаходився до 28 березня 2014 року.

Згідно з довідкою травмпункту Київської міської клінічної лікарні № 4 від 08 квітня 2014 року, ОСОБА_6 звертався з приводу перелому кістки лівої кисті, йому було накладено гіпсову пов`язку, призначено медичні препарати (а.с. 17).

Також з матеріалів справи встановлено, що 30 грудня 2014 року ОСОБА_6 надійшов на лікування в стаціонарне терапевтичне відділення Київської міської клінічної лікарні № 4 з діагнозом: загальне переохолодження, дисциркуляторна енцефалопатія ІІІ ст., що супроводжувалось загальною слабкістю та дезорієнтуванням (а.с. 146), виписаний 11 січня 2015 року.

26 лютого 2015 року ОСОБА_6 був госпіталізований до Київської міської клінічної лікарні № 6, взятий лікарями з вулиці, встановлено діагноз: хронічний бронхіт, хронічна інтоксикація алкоголем, вторинна анемія та інші (а.с. 20).

Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.02.2016 було встановлено безпорадний стан спадкодавця ОСОБА_6 та його потребу у сторонньому догляді та дані обставини під час у рамках даної справи спростованні не були.

Окрім цього, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.02.2016 було встановлено, що відповідно до повідомлення Головного центру обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби від 10.08.2015 року на запит суду у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним, ОСОБА_3 , виїхала за межі України 23 грудня 2013 року (через 6 днів після реєстрації шлюбу) з аеропорту Бориспіль рейсом Київ-Мілан та повернулась до України 12 лютого 2014 року.

Після укладення договору дарування, 13 квітня 2014 року ОСОБА_3 виїхала за межі України рейсом Київ-Лондон та повернулась до України 01 серпня 2014 року.

05 жовтня 2014 року відповідач виїхала за межі України рейсом Київ-Амстердам, а повернулась до України лише 03 червня 2015 року. (а.с. 210).

Між тим, як пояснила в судовому засіданні представник відповідача,тобто мати відповідача, ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідач ОСОБА_3 народила дитину.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року , що набуло законної сили 10 лютого 2016 року, було відмовлено у позові ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним.

При цьому, в рішенні встановлено, що за повідомленням Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 13 жовтня 2015 року, актового запису про народження дитини, батьком якої зазначений ОСОБА_6 , не виявлено (а.с. 222). Представники відповідача у даному судовому засіданні відмовились надати суду копію свідоцтва про народження дитини та повідомити, яка особа записана батьком дитини.

У запереченнях на позов відповідач та її представники визнали ті обставини, що позивач проживав у неналежних побутових умовах, зазначаючи, що квартира була в «жахливому», непридатному для проживання, антисанітарному стані та потребувала ремонту, що відповідач виконала частковий ремонт, замінила несправні труби, вікна та двері, погасила комунальні борги та підключила квартиру до мережі електропостачання.

Однак надані відповідачем докази свідчать про те, що зазначені дії нею були вчинені після укладення договору дарування - 19, 21, 22 березня 2014 року, за винятком підключення квартири до мережі електропостачання, за яке було сплачено 16.12.2013 року 247 грн. 63 коп. (до реєстрації шлюбу).

З наведеного слід зробити висновок, що ОСОБА_3 після укладення шлюбу разом з ОСОБА_6 не проживала, догляду за ним не здійснювала, перебуваючи у тривалих закордонних відрядженнях. Факт укладення шлюбу між сторонами не виключає можливості його розірвання та припинення обов`язку подружжя по утриманню.

Доводи представника відповідача про те, що сторони разом проживали в орендованій квартирі згідно з договором, укладеним 18.12.2013 року, спростовується вищевикладеними доказами, з яких вбачається, що ОСОБА_3 з 23.12.2013 року виїхала за межі України.

Також з матеріалів справи встановлено, і не оспорюється відповідачем, що фактична передача спірного нерухомого майна за договором дарування від 14.03.2014 року дарувальником обдаровуваному не відбулась, оскільки позивач продовжував проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, адже іншого житла він не має, тоді як відповідач в квартиру не вселялась.

Таким чином, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.02.2016 було встановлено факт ухилення відповідача ОСОБА_3 від надання допомоги спадкодавцю ОСОБА_6 з березня 2014 року по березень 2015 року.

Окрім цього, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 01.02.2021 у справі №760/24319/17 було встановлено, що згідно з висновком судово - психіатричного експерта № 494 від 02.09.2019 року ОСОБА_6 на момент укладення заповіту від 27.05.2015 року страждав хронічним психічним розладом у вигляді Органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу (судинно-травматично-інтоксикаційного) з недоумством. ОСОБА_6 на момент укладання заповіту від 27.05.2015 року за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (а.с. 136-138).

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01.02.2021 у справі № 760/24319/17 набрало законної сили 03.03.2021.

Таким чином, як рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 01.02.2021 у справі №760/24319/17, так і наявними у справі доказами у їх сукупності встановлено безпорадний стан спадкодавця ОСОБА_6 та його потребу у сторонньому догляді.

Позивач у позовній заяві зазначає, що із лютого 2015 року та по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 проживав разом із нею та її матір`ю за їх адресою проживання та перебував на їх триманні та догляді.

Дані обставини підтверджуються копією довідки виданої Чуднівською міською радою Чуднівського району Житомирської області № 1518 від 16.05.2017, відповідно до якої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із лютого 2015 року і до дня смерті проживав із ОСОБА_2 (матір`ю позивача) за адресою: АДРЕСА_3 , та вели спільне господарство. Поховання ОСОБА_6 здійснила ОСОБА_2 (а.с. 19).

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зазначили, що із лютого 2015 року і до дня смерті ОСОБА_6 проживав разом із позивачем та її матір`ю за адресою: АДРЕСА_3 .

Крім цього останні зазначили, що через хронічні захворювання ОСОБА_6 потребував стороннього догляду та допомоги, яку надавали йому позивач та її мати ОСОБА_2 .

Окрім цього свідки вказали, що із відповідачем ОСОБА_3 вони не знайомі, та обставини щодо надання останньою допомоги ОСОБА_6 їм невідомі.

Верховний Суд неодноразово вдавався до тлумачення поняття «безпорадний стан», яке міститься у ст.1259 ЦК України, тобто такий стан особи, у якому ця особа не може самостійно забезпечити свої життєві потреби, потребує стороннього догляду, допомоги, піклування.

ВС підкреслив, що у випадку існування спору за спадок, безпорадний стан спадкодавця повинен довести позивач заявляючи вимогу на спадок. При цьому лише одних пояснень позивача та показань свідків недостатньо для доведення безпорадного стану спадкодавця. Повинні бути певні медичні документи у матеріалах справа.

Суд вважає, що безпорадний стан спадкодавця підтверджуватися наявними у справі доказами, вказані обставини також встановленні рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.02.2016 та не спростовано відповідачем у справі.

Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд вважає встановленим, що ОСОБА_3 не надавала матеріальної допомоги померлому ОСОБА_6 в той час коли він перебував у безпорадному і тяжкому стані та потребував лікування, не надавала допомоги по догляду в період повної непрацездатності, не відвідувала та не цікавились його здоров`ям.

Судом вважає, що ухилення ОСОБА_3 від надання допомоги спадкодавцеві ОСОБА_6 , який потребував допомоги та перебував в безпорадному стані полягає, як в умисних діях останньої, так і в бездіяльності ОСОБА_3 , оскільки здійснювались та були спрямованими на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення було пов`язане з винною поведінкою ОСОБА_3 , яка усвідомлювала свій обов`язок, у тому числі як подружжя, мала можливість його виконувати, але не вчиняла таких активних дій щодо надання допомоги спадкодавцю, тобто свому чоловіку.

Крім того, суд вважає, що поведінка та дії відповідача по відношенню до спадкодавця, зокрема її відношення до виконання подружніх прав та обов"язків, активні дії на отримання у дар нерухомого майна спадкодавця після одруження та її ухилення від утримання чоловіка, який перебував у безпорадному стані і потребував стороннього догляду, виходячи з загальних норм моралі, розцінюється судом як така, що не прийнятна у цивилізованому суспільстві.

Згідно з вимогами п.п.1,2,3 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Суд вважає, що ОСОБА_3 не спростувала факту свого ухилення від надання допомоги померлому чоловікові відповідними доказами у справі,як не спростувала того факту, що остання не мала можливості надавати таку допомогу.

Та обставина, що відповідач звернулася до правоохоронних органів щодо розшуку свого чоловіка за заявою від 10.06.2016 в обгрунтування своїх заперечень проти позову, суд оцінює критично, оскільки на час її звернення у проваженні суду був наявний на розгляді спір про визнання договору дарування недійсним.

За вказаних обставин, суд вважає, що таке звернення було направлено на уникнення цивільної відповідальності та впливу на розгляд такої справи, а не дійсний намір останньої щодо догляду та піклування за спадкодавцем.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ч.1-3 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1-2 ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.1,4-7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на викладене вище та оцінюючи матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог позивача щодо усунення ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Разом із тим, не підлягають задоволенню як необґрунтовані вимоги позивача щодо визнання негідним спадкоємцем ОСОБА_3 , оскільки чинним законодавством не передбаченого такого способу захисту порушеного права.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 38, 42, 44, 57, 58, 59, 64, 76-82, 109, 118, 119, 120, 133, 137 ЦПК України, ст.ст. 1222-1224, 1261, 1269 ЦК України, ст.172 СК України, Постановою Пленуму Верховного суду України за №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про усунення від права на спадкування, задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_3 від права на спадкування спадщини за законом, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У іншій частині позову, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , ІПН: НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 14.11.2022.

Суддя О.М. Букіна