ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/3298/21 Номер провадження 22-ц/814/1927/22Головуючий у 1-й інстанції Материнко М.О. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.

Суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 червня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про відшкодування моральної шкоди

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтовував тими обставинами, що за фактом протиправних погроз директора підприємства ТОВ «УС-ТРАНС-УНІВЕРСАЛ» ОСОБА_2 відносно нього, як адвоката у справі, він звернувся із заявою про вчинення злочину, передбаченого ст. 391 КК України (погроза або насильство щодо захисника чи представника особи), проте, відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено не було.

15.02.2018 ОСОБА_1 у порядку статті 303 КПК України подав скаргу до Київського районного суду м. Полтава на бездіяльність поліції щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою про вчинення злочину.

Ухвалою слідчого судді від 20.02.2018 № 552/875/18 у задоволенні його скарги було відмовлено.

Дану ухвалу ним було оскаржено в апеляційному порядку, однак ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 27.02.2018 йому було відмовлено у відкритті апеляційного провадження з підстав того, що дана ухвала не підлягає апеляційному оскарженню в силу ч. 3 ст. 307 КПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 15.03.2018 касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 27.02.2018 було відмовлено у відкритті касаційного провадження.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 звернувся із конституційною скаргою до Конституційного Суду України щодо обмеження гарантованих йому конституційних прав на судовий захист та апеляційне оскарження судових рішень, вказуючи на неконституційний характер ч. 3 ст. 307 КПК України щодо неможливості оскарження ухвали слідчого судді за результатом розгляду скарг на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Рішенням Конституційного Суду України № 4-р(ІІ)/2020 від 17.06.2020 року визнано такими, що є неконституційними положення частини 3 статті 307 КПК України щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення.

На підставі цього рішення Конституційного Суду України він подав заяви про перегляд ухвал від 27.02.2018 та 15.03.2018 за виключними підставами, що не призвело до ефективного вирішення та поновлення його прав.

На підставі викладеного, позивач вказував, що вичерпав усі доступні механізми юридичного захисту, але так і не досягнув відновлення його конституційного права на доступ до суду (що включає і право на апеляційний перегляд справи), порушення якого було констатовано у рішенні Конституційного Суду України № 4-р(ІІ)/2020 від 17.06.2020, після ухвалення якого держава не ухвалила будь-якого спеціального закону, за допомогою якого він би зміг поновити порушені права без перегляду і скасування ухвали апеляційного суду від 27.02.2018.

Вважає, що держава, запровадивши неконституційне законодавство, що мало наслідком порушення його конституційного права, гарантованого ст. 6 Конвенції, завдала йому моральну шкоду, на відшкодування якої він має право згідно зі статтею 152 Конституції України, у зв`язку із чим прохав стягнути із держави в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області моральну шкоду в розмірі 26 400 гривень.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 02 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

короткого змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказував, що суд першої інстанції невірно визначив підстави позову та надав оцінку обставинам всупереч підставам позову; не врахував судову практику, на яку він вказував у позові, у тому числі, Європейського суду з прав людини.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходили.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Місцевим судом встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 20.02.2018 (справа №552/875/18, провадження № 1-кс552/339/18) відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого щодо невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою про вчинення злочину, передбаченого ст. 391 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 27.02.2018 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 20.02.2018 на підставі ч. 4 ст. 399 КПК України, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена.

Ухвалою Верховного Суду від 15.03.2018 відмовлено ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 27.02.2018.

Рішенням Конституційного суду України від 17 червня 2020 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини 3 статті 307 Кримінального процесуального кодексу України щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення.

Положення частини третьої статті 307 Кримінального процесуального кодексу України

щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, що визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 24.06.2017 відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами ухвали Полтавського апеляційного суду від 27.02.2020.

Ухвалою Верховного Суду від 09.07.2020 відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 15.03.2018 за виключними обставинами.

Ухвалою Верховного Суду від 02.02.2021 касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 24.06.2017 задоволено, ухвалу Полтавського апеляційного суду від 24.06.2017 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 17.03.2021 заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 27.02.2018 за виключними обставинами - залишено без задоволення.

Ухвалою Верховного Суду від 08.04.2021 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17.03.2021.

Оцінюючи наявні у справі докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, місцевий суд дійшов висновку про відсутність підстав щодо задоволення позову, оскільки сам по собі факт, оскарження різних ухвал не презюмує наявність заподіяння такими діями моральної шкоди позивачу, а факту завдання такої в ході судового розгляду не встановлено. В ухвалах судів різних інстанцій, розглянутих згідно чинного законодавства, кожен раз роз`яснювалось позивачу підстави відмови в задоволенні його скарг чи їх відкритті. Обставин, зокрема, щодо заподіяння шкоди позивачу, причинного зв`язку між такою шкодою та протиправними діями відповідача - судом не встановлено.

Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

У відповідності із вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, позивач звернувся до суду із вказаним позовом про відшкодування йому моральної шкоди, спричиненої порушенням його конституційного права на апеляційний перегляд через запровадження в кримінально-процесуальному законодавстві норми права, що у подальшому була визнана рішенням Конституційного Суду України неконституційною.

Отже, предметом спору є відшкодування моральної шкоди, а підставою позову - порушення гарантованого статтею 6 Конвенції права на доступ до суду (що включає й право на апеляційний перегляд рішення) у зв`язку із визнанням неконституційною (за конституційною скаргою позивача) норми ч. 3 ст. 307 КПК України щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатом розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення.

Відповідно до частини 2 статті 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку (ч. 3 ст. 152 Конституції України).

Отже, положення частини 3 статті 152 Конституції України містять посилання на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, які визнані неконституційними, не може здійснюватися в іншому, ніж у встановленому законом порядку.

У постанові від 08.06.2022 у справі № 751/6859/21 (предметом якої є відшкодування майнової шкоди, завданої неконституційністю закону) Верховним Судом було зазначено, що положення частини третьої статті 152 Конституції України містять посилання на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, які визнані неконституційними, не може здійснюватися в іншому, ніж у встановленому законом порядку. Таким чином, положення статті 1175 ЦК України не поширюється на спірні правовідносини, так як вони регламентують відшкодування шкоди, завданої нормативно-правовим актом, що був визнаний незаконним і скасований, а не законом, визнаним неконституційним. У даній справі Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування положень ст. 1175 ЦК України за аналогією закону, зазначивши, що відповідальність згідно зі статтею 1175 ЦК України не є аналогічною відповідальності згідно з частиною 3 статті 152 Конституції України. При цьому, Верховним Судом зазначено, що застосування закону за аналогією закону допускається, якщо: відносини, щодо яких виник спір, за своїм характером потребують цивільно-правового регулювання; ці відносини не регулюються будь-якими конкретними нормами права; вирішити спір, що виник, неможливо, ґрунтуючись на засадах і змісті законодавства; є закон, який регулює подібні відносини і який може бути застосований за аналогією закону (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 909/337/19, провадження № 12-35гс20).

Позивач обґрунтовував позовні вимоги тим, що держава, запровадивши неконституційне законодавство (норму ч. 3 ст. 307 КПК України, що була визнана за його конституційною скаргою неконституційною на підставі рішення Конституційного Суду України № 4-р(ІІ)/2020 від 17.06.2020), що мало наслідком порушення його конституційного права щодо доступу до суду, завдала йому моральної шкоди на відшкодування якої він має право згідно зі статтею 152 Конституції України. Він вичерпав усі доступні механізми юридичного захисту, але так і не домігся відновлення його конституційних прав, порушення якого було констатовано у рішенні Конституційного Суду.

Частиною 2 статті 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Конституційний Суд України у рішенні від 24.12.1997 №8-зп зазначив, що частина 2 статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

У рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2010 № 20-рп/2010 Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, за змістом статті 152 Конституції України рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

В постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 140/4408/20 (адміністративне провадження № К/9901/101/21), висловлено позицію про те, що Верховний Суд зазначає, що частиною 2 ст. 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічне положення міститься у ст. 91 Закону України від 13.07.2017 №2136-VIII «Про Конституційний Суд України». Окрім цього, у ст. 97 цього Закону визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

Отже, з аналізу наведених норм убачається, що за загальним правилом рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, якщо інше не встановлено самим рішенням.

Такий правовий підхід застосований Верховним Судом у постанові від 25.07.2019 у справі № 804/3790/17.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.11.2020 у справі № 4819/49/19 (провадження № 13-76зво20) зазначила, що рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень частини другої ст. 150 Конституції України, а також частини другої ст. 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14.12.2000 (справа № 1-31/2000) визначено, що рішення Конституційного Суду України мають пряму дію.

Таким чином, аналіз норм розділу ХІІ Конституції України (Конституційний Суд України) та Закону України від 13.07.2017 № 2136- VIII «Про Конституційний Суд України» дає підстави дійти висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Тобто, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас, чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Установлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням (п. 9.9 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.10.2019 у справі № 922/1391/18).

У справі, що переглядається, рішенням Конституційного Суду України № 4-р(ІІ)/2020 від 17.06.2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини 3 статті 307 Кримінального процесуального кодексу України щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення.

Положення частини 3 статті 307 Кримінального процесуального кодексу України щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, що визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Вказане рішення Конституційного Суду України № 4-р(ІІ)/2020 від 17.06.2020 не має «зворотної дії в часі», застосування його із ретроактивним ефектом, і не змінює нормативно-правового регулювання, яке існувало на час спірних подій.

За таких обставин, враховуючи, що спеціальний закон про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної прийняттям неконституційного закону не прийнятий, застосування аналогії закону чи аналогії права в даному випадку є неможливим, та, враховуючи, що рішення Конституційного Суду України № 4-р(ІІ)/2020 від 17.06.2020 не має зворотньої дії в часі, а правовідносини, щодо яких ухвалено це рішення припинилися (вказана обставина підтверджується змістом ухвали Полтавського апеляційного суду від 17.03.2021, яка є преюдиційною щодо даного факту), апеляційний суд вважає, що висновки місцевого суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог є вірними.

Доводи апелянта про необхідність врахування правових висновків наукових закладів, наданих Конституційному Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо визнання неконституційною норми ст. 22 ЦК України з підстав обмеження нею права на відшкодування закону, визнаного неконституційним, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду.

Апеляційний суд зазначає, що є безпідставними і доводи позивача, щодо порушення ст. 6 Європейської конвенції в частині позбавлення «права на доступ до апеляційного суду», та невиконання державою своїх позитивних та негативних обов`язків, оскільки чинна редакція ст. 307 КК України на час виникнення спірних правовідносин не передбачала права на апеляційне оскарження судового рішення.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням норм матеріального права, а процесуальні порушення не призвели до неправильного вирішення справи, підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником під час апеляційного перегляду справи, відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд, лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2022 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко