Справа № 727/6498/21
Провадження № 2/727/270/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2022 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Чебан В.М.

при секретарі Гладкій Л.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Чернівецької міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , де третьою особою без самостійних вимог на предмет спору виступає приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Олійник Ірина Миколаївна, про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, скасування договору дарування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом до відповідачів, згідно з яким вважає, що порушене її право на спільне користування допоміжними спорудами.

Свій позов обгрунтувала наступним.

Позивачка зазначає, що є власником квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Згідно схематичного плану присадибної ділянки АДРЕСА_3 , який міститься в технічному паспорті на будинок АДРЕСА_4 закріплена прибудинкова територія, орієнтовною площею 0,16га, яка є комунальною власністю Чернівецької міської ради та перебувала у фактичному користуванні всіх співвласників цього багатоквартирного житлового будинку відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та Земельного кодексу України.

ОСОБА_3 стверджує, що у відповідності до ст.1 та ч.3 ст.6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирномубудинку», набувши право власності на квартири, вона набула і право як співвласник на спільне користування всіма будівлями на прибудинковій території та закріпленою за багатоквартирним житловим будинком по АДРЕСА_5 земельною ділянкою.

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.12.2020 р. державним реєстратором Чернівецької міської ради, Чернівецької області Карвацькою Г.Ф. зареєстровано право власності за ОСОБА_4 на нежитлову будівлю гаражу літ. «И» загальною площею 17.20 кв.м.

Підставою для державної реєстрації вказано: довідка від 21.12.2020 р. видана ОСОБА_6 , технічний паспорт виданий 21.12.2020 ОСОБА_6 , рішення Чернівецької міської ради №1534 від 06.12.2018 р.

З інформації, що була опублікована на офіційному порталі Чернівецької міської ради, стало відомо, що пунктом 24 рішення № 171 4 сесії VIII скликання Чернівецької міської ради надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_5 , орієнтовною площею 0,0050га. безоплатно у власність для будівництва індивідуальних гаражів гр. ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_6 ) і на підставі

заяви ОСОБА_4 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31.12.2020р. №239539208.

Таким чином, позивачка вважає, що відбулось вилучення та надання у власність гр. ОСОБА_4 будівлі гаражу та здійснюється процес вилучення частини земельної ділянки прибудинкової території з їх фактичного спільного користування прибудинковою територією за вказаною вище адресою, чим грубо порушені права на спільне користування будівлею гаражу та користування земельною ділянкою.

Також, позивачка вказує, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №345/1 від 04.08.2020 р. затверджено детальний план житлової забудови обмеженої вулицями Сторожинецькою, Канівською та ОСОБА_7 . Відповідно до даного ДПТ за рахунок земельної ділянки (за якою із заявою щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_5 (кадастровий номер :17:004:0151) звернулась ОСОБА_4 ) передбачено розміщення секції багатоквартирного житлового будинку.

ОСОБА_3 вважає, що всупереч нормам чинного законодавства державним реєстратором Чернівецької міської ради, Чернівецької області Карвацькою Г.Ф., 31.12.2020 прийнято рішення про державну реєстрацію №56037530 за відсутності документів визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі Закон) та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 25.12.2015 зі змінами №1127, щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_5 .

Крім того, згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.07.2021 р. приватним нотаріусом Олійник І.М., Чернівецького нотаріального округу, на підставі договору дарування №5838 від 23.07.2021 р. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №59435189 за ОСОБА_5 .

Позивачка вважає, що вказаний правочин є недійсним, оскількидоговір дарування не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення або утруднення виконання рішення суду, а отже є фіктивним.

Відповідач ОСОБА_4 будучи належним чином повідомлена про судовий спір, відзиву не надала, в судове засідання не з`явилась, подала клопотання згідно якого вважає, що не може бути відповідачем, оскільки не є власником спірного майна. Відповідач Чернівецька міська рада в особі представника подала до суду відзив, зі змісту якого вбачається, що державним реєстратором при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення вимог чинного законодавства та просила винести рішення у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідач ОСОБА_5 подала до суду відзив та заперечення на відповідь згідно змісту яких вважає, що позовні вимоги є безпідставними та не ґрунтуються на матеріалах справи. Вважає, що сарай-гараж був побудований її дідусем на земельній ділянці, яка була виділена їхній сім`ї. Таким чином, вважає, що її матір ОСОБА_4 правомірно набула право власності на гараж та відповідним чином зареєструвала таке право.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги і дав пояснення аналогічні викладеним в позові (в новій редакції).

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

Так, ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28 липня 2021 року було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Чернівецької міської ради, ОСОБА_4 , про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

30.11.2021 року ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці залучено до участі в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Чернівецької міської ради, ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, в якості співвідповідача по справі ОСОБА_5 .

Ухвалою судді від 22.03.2022 року в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_5 про призначення земельно-технічної експертизи відмовлено.

06.04.2022 року позивачем до суду подана позовна заява в новій редакції, де третьою особою без самостійних вимог на предмет спору виступає приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Олійник І.М.

Ухвалою судді від 21.04.2022 року в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_5 про зупинення провадження у цивільній справі №727/6498/21 за позовом ОСОБА_3 до Чернівецької міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , де третьою особою без самостійних вимог на предмет спору виступає приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Олійник І.М. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, скасування договору дарування - відмовлено.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.

Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав на нерухоме майно позивача іншою особою, за заявою якої зареєстроване речове право на це майно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 та від 07.04.2020 у справі № 904/3657/18).

У статті 15 Цивільного кодексу України унормовано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 зазначеного Кодексу).

За змістом наведених приписів способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Іншими словами, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Порушення права/інтересу пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити/реалізувати своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Прийняття судом рішення покликане усунути цю невизначеність, відновити порушене право, створити можливість для реалізації інтересу. Тому застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права (інтересу) позивача.

Отже, кожна особа має право в порядку, встановленому процесуальним законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи, інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, що визначений законом або договором, а якщо закон або договір ефективного способу захисту не визначають - суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 Цивільного кодексу України).

Стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

При цьому формулювання положень статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного.

Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340, пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та інші є співвласники квартири АДРЕСА_8 .

Набувши право власності на квартири, співвласники будинковолодіння у відповідності до ст.1 та ч.3 ст.6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, набули право як співвласники на спільне користування всіма будівлями на прибудинковій території та закріпленою за багатоквартирним житловим будинкомпо АДРЕСА_5 земельною ділянкою.

Відповідно до п.4 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» прибудинкова територія - територія навколо багато квартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також

нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Пунктом 6 ст.1 вказаного вище Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» встановлено, що спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку,механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку,яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі іспоруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території; а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія;

Згідно з пунктами 1-7 ст.6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників; брати участь в управлінні багатоквартирним будинком особисто або через представника; одержувати інформацію про технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку, умови його утримання та експлуатації, витрати на утримання, спільного майна багатоквартирного будинку та надходження, отримані від його використання; безоплатно одержувати інформацію про суб`єктів права власності на всі квартири та нежитлові приміщення у багатоквартирному будинку і площу таких квартир та приміщень у порядку і межах, визначених законом;ознайомлюватися з рішеннями (протоколами) зборів співвласників, листками опитування,робити з них копії; на відшкодування винною особою збитків, завданих спільному майну багатоквартирного будинку, у розмірі, що відповідає частці кожного співвласника; інші права, визначені законом.

Частиною 2 ст.6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників.

Згідно ч.3 ст.6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» у разі відчуження квартири чи нежитлового приміщення новий власник набуває усіх прав попереднього власника як співвласника.

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.12.2020 р. державним реєстратором Чернівецької міської ради, Чернівецької області Карвацькою Г.Ф. зареєстровано право власності за ОСОБА_4 на нежитлову будівлю гаражу літ. «И» загальною площею 17.20 кв.м.згідно рішення/запису №56037530.

Підставою для державної реєстрації вказано: довідка від 21.12.2020 р. видана ОСОБА_6 , технічний паспорт виданий 21.12.2020 ОСОБА_6 , рішення Чернівецької міської ради №1534 від 06.12.2018 року.

Крім того, згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.07.2021 р. приватним нотаріусом Олійник І.М., Чернівецького нотаріального округу, на підставі договору дарування №5838 від 23.07.2021 р. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №59435189 за ОСОБА_5 .

Відповідно до рішення №44-а виконкому Чернівецької міської ради депутатів трудящих від 14.01.1954 року за будинковолодінням АДРЕСА_5 зареєстрована земельна ділянка площею 1822 кв.м. (т.1. а.с.213)

Схематичним планом земельної ділянки по АДРЕСА_5 визначено, що користувачем такої є Місцева рада станом на 12.04.1995 року, а під літ. «И» значиться сарай (Т.1. а.с. 216).

Згідно Плану присадибної ділянки АДРЕСА_5 від 30.01.2005 року (Т.1 а.с.40,180) під літ. «И» значиться сарай. Гараж, зазначений за даним планом має позначення літ. «З».

Крім того, відповідно до листа КП «Містосервіс» №С-72 від 31.08.2021 року вбачається, що під літ. «И» знаходиться тамбур, сарай.

Отже, за даними комісійного обстеження земельної ділянки станом на 2021 рік, даних схематичного плану та плану присадибної ділянки станом на 1995 та 2005 рік під літ. «И» знаходиться сарай, що не відповідає довідці та технічному паспорту виданих ФОП ОСОБА_6 (Т.1 а.с.109, 113), які стали підставою для прийняття спірного рішення державним реєстратором.

Таким чином, державна реєстрації речового права за ОСОБА_4 на будівлю гаражу літ «И», що розташована на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_5 згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.12.2020 р. №239539208 здійсненна з порушенням вимог ст.ст.328, 376 Цивільного кодексу України, ст.6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та ст.ст. 24 та 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Разом з тим, згідно із рішенням Чернівецької міської ради №1534 від 06.12.2018 р. вирішено списати з балансу житлових ремонтно-експлуатаційних підприємств міста Чернівці та департаменту житлово-комунального господарства міської ради житлові будинки за адресами згідно з додатком 1, за виключенням квартир та нежитлових приміщень комунальної власності територіальної громади міста Чернівців, з подальшим складанням актів списання будинків з балансу.

Оскільки мова в рішенні іде лише про житлові будинки, а не про гаражі, та враховуючи відсутність необхідних в такому випадку інших документів як-то прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомості у державного реєстратора в силу статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на думку суду були відсутні підстави для проведення реєстраційних дій.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі Закон) та пункту 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 25.12.2015 зі змінами №1127 (надалі Порядок), державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі чітко визначених документів.

З досліджених судом документів, наданих Чернівецькою міською радою Т.1.а с.108-116, які стали підставою для проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно, необхідних та достатніх документів - не вбачається.

Проте, всупереч вказаним нормам державним реєстратором Чернівецької міської ради, Чернівецької області Карвацькою Г.Ф., 31.12.2020 прийнято рішення про державну реєстрацію № 56037530 за відсутності документів, визначених вищезазначеним Законом та Порядком, щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_5 на відмінний об`єкт, що слугує підставою для задоволення позовних вимог в цій частині.

Разом з тим, не надано Відповідачем ОСОБА_4 доказів переходу саме до неї права власності в порядку спадкування, адже за даними довідок про склад сім`ї у ОСОБА_8 була дружина, двоє доньок та онука, які можуть бути спадкоємцями.

За даними накладних про відпуск цементу факт будівництва гаражу не доводиться, адже належним та допустимим доказом цьому може бути затверджений відповідним чином акт прийняття в експлуатацію завершеним будівництвом об`єкта нерухомості. Крім того, такому об`єкту має бути присвоєна відповідна адреса.

Суд критично оцінює посилання Відповідача ОСОБА_5 про виділення її дідусю земельної ділянки згідно Справки Черновицького горсовета, оскільки за даним документом зазначається адреса по АДРЕСА_9 , а не 72 (т.1 а.с.212). Крім того, довідка не є правовстановлюючим документом.

Суд, також, не приймає доводи відповідача про відсутність спірних відносин на час винесення судом рішення через скасування оспорюваного рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно згідно наказу Мінюста №287/5 від 31.01.2022 року, оскільки позов надійшов до суду та прийнятий до розгляду до скасування такого рішення (тобто на час подання позову до суду спір існував), а також у зв`язку з наявною необхідністю судової оцінки інших доводів позивачки в якості підстав для такого оскарження.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що позовна заява зареєстрована в суді 15.07.2021 року. Позивачкою вчинялись дії в якості досудового врегулювання спору, а саме звернення із заявою до Чернівецької міської ради 12.07.2021 року (Т.1 а.с.79).

Крім цього судом встановлено, що 23.07.2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування, за наслідками якого ОСОБА_5 набула у власність нежитлове приміщення гаражу під літ. «И» по АДРЕСА_5 .

Таким чином, договір дарування укладений в найкоротший час після виникнення спірних відносин між сторонами, а сторони договору є близькими родичами, які зареєстровані та проживають за однією адресою. При цьому, у дар передане лише приміщення гаражу під літ. «И», інше майно предметом договору дарування не було, що вказує на те, що саме цей об`єкт нерухомості має особливу зацікавленість сторін і на відсутність істинного волевиявлення сторін на настання реальних наслідків, що в умовах даної справи суд оцінює як доказ фіктивності правочину з метою приховати майно, або утруднити його повернення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19 (905/1646/17) звернув увагу на те, що для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків цієї особи (недопущення їх у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Тому у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами.

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Зокрема, дії спрямовані на відчуження майна, особою, яка достеменно обізнана про загрозу повернення майна, яке здобуте у незаконний спосіб, дарування майна близькому родичу, тощо,свідчать про недобросовісність цієї особи при укладенні договору відчуження майна та про зловживання своїми правами.

При цьому фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від повернення у спільну власність інших осіб як допоміжної речі, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом провизнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року, за наслідками розгляду цивільної справи № 369/11268/16-ц (касаційне провадження № 14-260цс19), у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та наявності підстав для їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 202, 234, 328, 717 ЦК України, ст.ст. 263, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 до Чернівецької міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , де третьою особою без самостійних вимог на предмет спору виступає приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Олійник Ірина Миколаївна, про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, скасування договору дарування - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення №56037530 від 31.12.2020 року, прийняте державним реєстратором Чернівецької міської ради Чернівецької області Карвацькою Галиною Федорівною про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію - запис та припинити право власності №40015243 від 29.12.2020 року за ОСОБА_4 (ід. код НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_6 ) на нежитлову будівл гаражу літерою «И», загальною площею 17,20 кв.м за адресою: АДРЕСА_5 .

Визнати недійсним договір дарування нежитлової будівлі гаражу літ. «И» загальною площею 17,20 кв.м за адресою: АДРЕСА_5 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Олійник Іриною Миколаївною 23.07.2021 року за реєстраційним номером 5838.

Визнати протиправним та скасувати рішення №59435189 від 23.07.2021 року прийняте приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Олійник Іриною Миколаївною про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію - запис та припинити право власності №43124543 від 23.07.2021 р. за ОСОБА_5 (ід. код НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_6 ) на нежитлову будівлю гаражу літера «И», загальною площею 17,20 кв.м за адресом: АДРЕСА_5 .

Закрити розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з реєстраційним номером 101 відкритий на нежитлову будівлю гаражу літ. «И» загальною площею 17,20 кв.м за адресою: АДРЕСА_5 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

З повним текстом рішення суду учасники справи можуть ознайомитись 25 травня 2022 року.

СУДДЯ: