Справа № 463/2643/21 Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/607/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: представника Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» - Лозинської О.А.,

Герасимова А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», Львівського комунального підприємства «Господар» про перерахунок вартості комунальних послуг, відшкодування завданих матеріальних збитків та моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що будинок АДРЕСА_1 обладнаний будинковим приладом обліку теплової енергії.

Стверджує, що у вищезазначеному будинку знаходяться 77 квартир, з яких 19 квартир відключені від централізованого опалення за згодою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», однак,проводячи розрахунки кількості та вартості послуг з централізованого опалення будинку відповідач не враховує опалювальну площу місць загального користування та допоміжних приміщень будинку мешканцям 19 квартир з індивідуальним опаленням, а вартість послуг з опалення вказаних приміщень незаконно нараховують на мешканців квартир з централізованим опаленням. Зазначає, що пунктом 28 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів від 21 липня 2005 року № 630, передбачено, що споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні системи опалення, квартирні засоби обліку теплової енергії, оплачують послуги з опалення місць загального користування будинку. На його звернення щодо перерахунку вартості послуг з централізованого опалення ЛМКП «Львівтеплоенерго» вимагає подати відкоректований опитувальний лист споживача теплової енергії із зазначенням обсягів споживання теплової енергії на опалення місць загального користування, який повинен розробити ЛКП «Господар», яке на його неодноразові звернення жодної відповіді не надало, порушивши вимоги Закону України «Про звернення громадян». Стверджує про те, що не користувався комунальними послугами в період з 09 березня по 16 травня 2020 року, оскільки перебував на території Республіки Польща, з якої не міг виїхати через запроваджені карантинні заходи, пов`язані з запобіганням поширенню гострого респіраторного захворювання COVID-19, відтак у цей час не проживав у квартирі АДРЕСА_2 , а тимчасова відсутність у будинку протягом 30 календарних днів дає йому право на звільнення від оплати вартості комунальних послуг. Неправомірними діями відповідачів йому завдано моральної шкоди, яка полягає у систематичному порушенні прав споживача комунальних послуг протягом тривалого часу, що викликало в нього душевні переживання, а також необхідності витрачати свій особистий час на вивчення законодавства та листування з відповідачами, яку він оцінює в розмірі по 1000 грн. з кожного з відповідачів. З наведених підстав просить: зобов`язати ЛКП «Господар» зняти нарахування вартості невикористаних комунальних послуг з квартири АДРЕСА_2 за період його тимчасової відсутності з 09 березня по 16 травня 2020 року на підставі п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»; зобов`язати ЛКП «Господар» виготовити відкоректований опитувальний лист споживача теплової енергії по житловому будинку АДРЕСА_1 із зазначенням обсягів споживання теплової енергії на опалення місць загального користування; визнати правомірною вимогу про відшкодування оплати послуг за централізоване опалення, на зменшення оплати послуг з централізованого опалення квартири АДРЕСА_2 та зобов`язати ЛМКП «Львівтеплоенерго» виконати перерахунок вартості послуг з централізованого опалення квартири АДРЕСА_2 за опалювальні період з 2018 року по 2021 рік з врахуванням вартості послуг з опалення місць загального користування (загальної площі) будинку; зобов`язати ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ЛКП «Господар» відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі по 1000 грн., завдану йому протиправними діями, які в неправильному нарахуванні оплати за послуги теплопостачання.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» виконати перерахунок наданих ОСОБА_1 послуг з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до вимог Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22 листопада 2018 року, за період з 25 січня 2019 року до кінця опалювального періоду 2021 року.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 1000 грн. відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог до ЛМКП «Львівтеплоенерго» оскаржило Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що між ним та позивачем не укладено договір про надання послуг з постачання теплової енергії, відтак на даний час залишаються договори про надання комунальних послуг, укладені до набрання чинності Законом України від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги», що унеможливлює застосування Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22 жовтня 2018 року, до укладення зі споживачами нових договорів. Зазначає, що згідно з рекомендаціями Антимонопольного комітету України від 24 червня 2021 року № 60/17 рк/к теплопостачальне підприємство повинно утриматися від застосування вищезазначеної Методики під час розрахунків зі споживачами, з якими не укладено договори відповідно до вимог Закону України від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги». Вважає, що позивач належно отримував послуги теплопостачання, які надавалися ЛМКП «Львівтеплоенерго», яке належним чином виконало свій обов`язок перед споживачем відповідно до норм чинного законодавства, а відтак стягнення з нього моральної шкоди є безпідставним. З наведених підстав просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго»скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ЛМКП «Львівтеплоенерго» - Лозинської О.А. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_1 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог, то законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 , судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 проживає та 2 листопада 2018 року зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджується долученою до позовної заяви копією його паспорту.

Судом також встановлено, і дані тобсатвини визнавалися стронами, що відповідачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» позивачу надаються послуги з централізованого опалення, балансоутримувачем (управителем) будинку, в якому проживає позивач, є відповідач ЛКП «Господар».

Позовні вимоги позивач обгнрунтовує тим, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» проводить нарахування вартості наданих послуг з порушенням вимог чинного законодавства та просить зокрема зобов`язати даного відповідача здійснити перерахунок такої за опалювальні періоди 2018-2021 років, оскільки такі, на думку позивача, нараховані з порушенням вимог законодавства, чинного на момент нарахування цих послуг.

Згідно з ч. 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року, який був чинним до 1 травня 2019 року, виконавцем послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація. Аналогічне положення міститься також в Законі України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 9 листопада 2017 року, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 6 якого виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація.

Відповідно до ст. 1 Закону №1875-IV виконавцем є суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору, а споживач це фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. А відповідно до положень, викладених в пунктах 2 та 6 ч. 1 ст. 1 Закону №2189-VIII, виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 31 березня 2015 року № 1171 «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг» встановлено тарифи на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню такими суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг, в тому числі підпунктом 79 п. 1 такої - тарифи на послуги, які надаються ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а також одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо. При цьому такому праву відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 9 листопада 2017 року споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, а відповідно до п. 5 ч. 2 даної статті Закону індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Аналогічно відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Як вбачається з положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року, таким було визначено зокрема порядок надання споживачам послуг з централізованого опалення. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 9 листопада 2017 року передбачає порядок надання послуг з постачання теплової енергії. При цьому відповідно до п. 3 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» такого договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.

Заперечуючи щодо задоволення позову, ЛМКП «Львівтеплоенерго» стверджує, що ним та позивачем новий договір про надання комунальних послуг не укладався, що визнається позивачем, у зв`язку з чим йому надаються послуги з централізованого опалення, порядок надання яких регулюється Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, покликається на те, що у зв`язку з відсутністю укладеного договору про надання послуг з теплопостачання Методика №315, на яку покликається позивач, не може бути застосована.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно не погодився з такими доаодами відповідача.

Як встановлено судом першої інстанції, житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому проживає позивач, обладнаний будинковим приладом обліку теплової енергії, що підтверджується, зокрема, листом ЛМКП «Львівтеплоенерго», наданим у відповідь на звернення позивача.

З листа ЛКП «Управитель» від вересня 2019 року, долученого позивачем до відповіді на відзив, вбачається, що опалювальна площа будинку становить 4119,87 кв.м, площа місць загального користування: сходова клітка 517,40 кв.м, позаквартирні коридори 91,10 кв.м, комори 37 кв.м; площа магазину меблів та декору 199,80 кв.м, вжитловому будинку 13 квартир були обладнані індивідуальним опаленням, з долучених до відповіді на відзив фотографій вбачається, що сходові клітки будинку обладнані батареями.

Відповідно до п. 12 вказаних вище Правил у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку. У разі нездійснення таких заходів споживач не сплачує за опалення місць загального користування будинку. У разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії у багатоквартирному будинку, де окремі або всі квартири обладнані квартирними засобами обліку теплової енергії, споживачі, які не мають таких засобів обліку, оплачують таку послугу за показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири, не враховуючи витрати теплової енергії виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат тепла за показаннями усіх квартирних засобів обліку. При цьому плата за послуги нараховується згідно з показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії.

Пунктом 28 Правил визначено, що споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, квартирні засоби обліку теплової енергії, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

При цьому відповідно до п. 2 Правил до опалюваної площі (об`єму) будинку входить, в тому числі у разі опалення, площа (об`єм) сходових кліток, ліфтових та інших шахт, а опалювана площа (об`єм) квартири це загальна площа (об`єм) такої без урахування площі лоджій, балконів, терас.

Також згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» комерційний облік здійснюється вузлом (вузлами) комерційного обліку відповідної комунальної послуги, що забезпечує (забезпечують) загальний облік її споживання, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки.

Стаття 10 вказаного Закону визначає порядок розподілу обсягів комунальних послуг між споживачами. Зокрема відповідно до частин 1-2 даної статті у будівлях, зазначених у частинах другій і третій статті 4 цього Закону, обсяг відповідної комунальної послуги, визначений за допомогою вузла комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням), розподіляється між усіма споживачами з урахуванням показань вузлів розподільного обліку, приладів - розподілювачів теплової енергії відповідно до частин другої - четвертої цієї статті.

Визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку обсяг спожитої у будівлі теплової енергії включає обсяги теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування, гаряче водопостачання (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) та розподіляється між споживачами в такому порядку:

1) загальний обсяг теплової енергії, що надходить до індивідуального теплового пункту, зменшується на обсяг теплової енергії, витраченої на приготування гарячої води, визначений на підставі показань відповідних вузлів обліку, а в разі їх відсутності - за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства;

2) обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, визначається та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого приміщення) за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства;

3) загальний обсяг теплової енергії (крім обсягу теплової енергії, витраченого на приготування гарячої води, забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також приміщень, де встановлені вузли розподільного обліку теплової енергії/прилади - розподілювачі теплової енергії) розподіляється між споживачами, приміщення/опалювальні прилади яких не оснащені вузлами розподільного обліку теплової енергії/приладами - розподілювачами теплової енергії, пропорційно до опалюваної площі (об`єму) таких споживачів.

Споживачам, приміщення яких оснащені вузлами розподільного обліку теплової енергії/приладами - розподілювачами теплової енергії/вузлами розподільного обліку витрати теплоносія (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), обсяг спожитої теплової енергії визначається за їхніми показаннями відповідно до методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, але не менше мінімальної частки середнього питомого споживання теплової енергії серед інших споживачів у будівлі відповідно до пункту 5 частини другої цієї статті.

Аналізуючи вищенаведене законодавство, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у разі здійснення заходів з утеплення місць загального користування будинку вартість послуг з централізованого опалення в такому розподіляється як між споживачами, що користуються послугами з централізованого опалення, так і споживачами, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, в тому числі і власниками нежитлових приміщень у такому будинку. У разі ж ненарахування плати за опалення місць загального користування будинку у зв`язку з неутепленням таких вартість наданих споживачам послуг централізованого опалення має розраховуватись не лише шляхом відмінусовування площі місць загального користування від загальної опалюваної площі будинку, а в тому числі також шляхом відмінусовування кількості теплової енергії, що була витрачена на опалення таких, від загальних показань будинкового засобу обліку теплової енергії, оскільки в іншому випадку зменшення площі, що використовується для розрахунку такої вартості, призведе до збільшення кількості використаної теплової енергії на 1 кв.м у квартирі такого будинку.

У наданому суду відзиві на позовну заяву, і в суді апеляційної інстанції представник відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» стверджує, що позивачу не нараховувалася плата за опалення місць загального користування у зв`язку з неутепленням таких, а також що розподіл між квартирами житлового будинку по АДРЕСА_1 кількості теплової енергії, спожитої на потреби опалення, проводиться пропорційно до їх опалювальної площі, а опалювальна площа квартир, які отримують послугу з централізованого опалення і вказаному будинку, складає 4006,2 кв.м.

Дослідивши надані відповідачем суду докази, давши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем для обрахунку вартості наданих послуг враховується лише безпосередньо площа квартир, що отримують послугу з централізованого опалення, однак розрахунків чи будь - яких інших доказів на підтвердження того, що відповідачем виключається кількість теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування будинку, з загальної кількості теплової енергії спожитої будинком відповідно до показань будинкового засобу обліку, не надано, а тому суд погодився з доводами позивача про те, що відповідачем фактично нараховується вартість опалення місць загального користування будинку виключно власникам квартир, що отримують послуги з централізованого опалення.

Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, апелянт не надав належних та допустимих доказів на спростування такого висновку суду першої інстанції.

Крім цього, наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22 листопада 2018 року, в тому числі відповідно до статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», пункту 4 частини другої статті 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», було затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг. Даним наказом було визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359 «Про затвердження Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 27 листопада 2006 року за № 1237/13111.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що з моменту набрання законної сили наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22 листопада 2018 року, що набрав законної сили 25 січня 2019 року, для розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг повинна застосовуватись саме Методика затверджена зазначем вище наказом, у зв`язку з втратою чинності попередньою Методикою, затвердженою наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359.

З відзиву, наданого ЛМКП «Львівтеплоенерго» на позовну заяву, вбачається, що відповідач визнає ту обставину, що для розрахунку вартості наданих послуг ЛМКП «Львівтеплоенерго» продовжує керуватись наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України «Про затвердження Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення» від 31 жовтня 2006 року №359, що втратив чинність.

Представник відповідача в суді апеляційної інстанції підтвердила те, що незважаючи на те, що з моменту набрання законної сили наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22 листопада 2018 року, що набрав законної сили 25 січня 2019 року, втратила чинність Методика розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення» від 31 жовтня 2006 року №359, розрахунок вартості наданих позивачу послуг проводився на підставі Методики, що втратила чинність, оскільки нова Методика не могла бути застосована при розрахунку вартості наданих позивачу послуг через відсутність укладеного між ним та ЛМКП «Львівтеплоенерго» договору з постачання теплової енергії.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який вірно не взяв до уваги посилання представника відповідача на неможливість використання вказаної вище Методики №315 до укладення зі споживачем нового договору щодо надання послуг з постачання теплової енергії, а не послуг з централізованого опалення, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, такі послуги є ідентичними за своїм змістом, п. 3 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 9 листопада 2017 року передбачає збереження чинності договорів про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, на умовах, визначених такими договорами, і не передбачає у зв`язку з відсутністю укладеного зі споживачем договору з постачання теплової енергії можливості застосування Методики, що втратила чинність.

Суд першої інстанції зазначив, що зміна термінології надання послуг не позбавляє ЛМКП «Львівтеплоенерго» обов`язку керуватись у своїй діяльності нормами чинного законодавства, а не нормами законодавства, що втратили чинність, та не надає йому права трактувати норми такого на власний розсуд.

Так, відповідно до п. 2 розділу ІІІ Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22 листопада 2018 року, у разі відсутності вузлів розподільного обліку у місцях загального користування та допоміжних приміщеннях будівлі обсяг теплової енергії, витрачений на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, визначається як частка від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будівлі: одноповерхова будівля - 20 %; двоповерхова - 18 %; триповерхова - 16 %; чотириповерхова - 14 %; п`ятиповерхова - 12 %; шестиповерхова та вище - 10 %.

Позивач стверджує, що будинок АДРЕСА_1 , є дев`ятиповерховим, а відтак в даному випадку обсяг теплової енергії, витрачений на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень такого, має становити 10 % від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будівлі, оскільки Методика набрала законної сили 25 січня 2019 року.

З врахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення, а тому вірно зобов`язав ЛМКП «Львівтеплоенерго» виконати перерахунок наданих ОСОБА_1 послуг з централізованого опалення з врахуванням вартості послуг з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до вимог чинної Методики №315 за період з 25 січня 2019 року до кінця опалювального періоду 2021 року.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України відшкодування моральної (немайнової) шкоди є одним з способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Оскільки судом встановлено факт порушення відповідачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» прав позивача, відтак вірним є висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача моральної шкоди.

Оцінюючи характер правопорушення та глибину душевних страждань позивача, суд дійшов до вірного висновку висновку що моральна шкода у розмірі 1000 грн. відповідатиме вимогам розумності і справедливості.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26.07.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк