РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2022 року м. Рівне

Справа № 562/2695/20

Провадження № 22-ц/4815/291/22

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання - Ковальчук Л.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи - орган опіки та піклування Здолбунівської районної державної адміністрації Рівненської області, орган опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області, орган опіки та піклування Здолбунівської міської ради Рівненської області,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04 жовтня 2021 року (ухвалене у складі судді Ковалика Ю.А.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Здолбунівської районної державної адміністрації Рівненської області, орган опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області, орган опіки та піклування Здолбунівської міської ради Рівненської області про зміну способу стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в період з 2015 року по лютий 2017 року проживала у цивільному шлюбі з відповідачем. Спільне сімейне життя з ОСОБА_2 не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейні відносини, виховання дітей. Відповідач неодноразово вчиняв конфлікти, застосовував фізичне насильство. З лютого 2017 року проживають окремо. Є спільна дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає з нею. З часу окремого проживання відповідач не бере участі в утриманні дочки, вихованням дочки не займається, не піклується про її духовний та моральний розвиток, стан здоров`я. Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 18.05.2020 року стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини, яке відповідач не виконує, аліменти не сплачує. Просила змінити спосіб стягнення аліментів, а саме стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини доходів щомісячно до досягнення дочкою повноліття; позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04 жовтня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Змінено спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 18 травня 2020 року та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

У решті позовних вимог - відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вважав обґрунтованими позовні вимоги в частині зміни способу стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, що буде достатнім для забезпечення дитині належних умов для фізичного, духовного та культурного розвитку, а також відповідатиме чинному законодавству, не порушуючи також інтересів і становища, як відповідача так і позивача.

Відмовляючи в задоволенні вимог щодо позбавлення відповідача батьківських прав, місцевий суд керувався тим, що позивачем не доведено, що ОСОБА_2 свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками та ухиляється від виконання своїх обов`язків по відношенню до дитини.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що відповідач не брав і не бере участі у вихованні дочки, не цікавився станом її здоров`я, успіхами та досягненнями. Він не проявляє до дочки батьківського піклування, ухиляється від виконання своїх обов`язків по її вихованню. Навпаки, своєю поведінкою шкодить інтересам дочки. Вважає, що зазначені обставини стверджені сукупністю письмових доказів та підтверджені висновком органу опіки та піклування Здолбунівської міської ради. Суд першої інстанції безпідставно залишив їх поза увагою та необґрунтовано прийшов до висновку про те, що належних та допустимих доказів нехтування відповідачем батьківських прав матеріали справи не містять. Крім того, відповідач свідомо ухилявся від сплати аліментів, надання матеріальної допомоги дочці, хоча має змогу допомагати. Заборгованість по аліментам ним було погашено лише в червні 2021 року, після застосування державним виконавцем заходів щодо примусового виконання рішення. Після чого, відповідач знову не виконує рішення суду про сплату аліментів. Стверджує, що вона ніколи не чинила перешкод відповідачу у спілкуванні з донькою, натомість він свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками і не цікавиться її життям.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав, ухваливши у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду - без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на те, що позивачем фактично оскаржується рішення суду щодо незадоволених вимог і враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, апеляційний суд не перевіряє законність рішення у частині, яка не оскаржується.

Судом встановлено, що за час сумісного проживання у сторін по справі народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає із матір`ю - ОСОБА_1 .

Рішенням Здолбунівського районного суду від 18.05.2020 року (справа № 562/597/20) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1500 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.

Станом на 01.06.2021 року у боржника ОСОБА_2 відсутня заборгованість зі сплати аліментів (виконавчий лист № 562/597/20 від 07.08.2020), що підтверджується довідкою старшого державного виконавця Радивилівського районного відділу ДВС від 14.06.2021 року.

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 24.01.2020 року визнано винним ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 13.05.2020 року видано обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_4 , поклавши на нього строком шість місяців обов`язку, а саме заборона наближатися на відстань 200 м до місця проживання ОСОБА_1 ..

Постановою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 20.07.2020 року провадження в справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ч.2 ст.173-2 КУпАП закрите у зв`язку із закінченням строків притягнення його до адміністративної відповідальності.

Згідно висновку органу опіки та піклування Здолбунівської міської ради від 26.05.2021 року, останній дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 465/3694/14-ц зазначив, що існування заборгованості по аліментах та невідвідування відповідачем навчального закладу дитини протягом одного навчального року у повній мірі не може свідчити про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків.

Наявність заборгованості за аліментами не є підставою для позбавлення особи батьківських прав.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 червня 2021 року в справі № 466/9380/17.

Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України). Від його висновку суд має право мотивовано відступити. Такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

Вказаний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19.

Апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду щодо відступлення від висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки на переконання колегії суддів він є недостатньо обґрунтованим. У ньому відсутні дані про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Натомість ОСОБА_2 пояснив, що ОСОБА_1 чинить перешкоди у побаченнях з дитиною. Відсутні у висновку органу опіки та піклування й обставин про намагання даного органу, як відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення батька до доньки та яким чином позбавлення відповідача батьківських прав захистить інтереси дитини.

Тому, висновок органу опіки та піклування не може бути беззаперечним доказом для підтвердження факту умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та необхідності застосування до нього такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. При цьому, суд враховує, що такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.

Відповідно до роз`яснень викладених в п.15 Постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях того з батьків, який ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживає своїми батьківськими правами, жорстоко поводиться з дітьми, шкідливо впливає на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року(пункт 54 та пункт 58) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки, факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Суд бере до уваги, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Досліджені судом докази у своїй сукупності свідчать про наявність стійких конфліктних стосунків між позивачем та відповідачем, проте, вони не дають підстав для висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Враховуючи наведене, місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи є передчасним.

Колегія суддів вважає, що родинний зв`язок між батьком і донькою можливо відновити, а тому не вбачається доведеності обставин необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення його батьківських прав.

Разом з цим, апеляційний суд звертає увагу обох батьків щодо недопустимості ігнорування своїх батьківських обов`язків та вчинення будь-яких дій, незалежно від їх характеру, які не відповідатимуть інтересам дитини і можуть завдати шкоди як фізичному так і психологічному здоров`ю.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, поваги, моральної та матеріальної забезпеченості.

Наявність неприязних відносин між батьками жодним чином не повинна впливати на розвиток дитини, найкращі інтереси якої є предметом їх основного піклування.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 22 липня 2022 року.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.