Номер провадження: 22-ц/813/5086/22
Справа № 523/1712/18
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - ОСОБА_3 ) про стягнення боргу за договором позики, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 (третя особа - ОСОБА_2 ) про визнання розписки фіктивною, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Сувертак І.В. 10 липня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси із позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 (третя особа - ОСОБА_3 ) про стягнення боргу за договором позики (т. 1 а.с. 1-2, 20-21, 156-157, 215, 219-220, т. 2 а.с. 61-63).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалась на те, що вона 04 вересня 2017 року позичила ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 468 000 грн., які відповідач зобов`язався повернути до 31 грудня 2017 року. На підтвердження укладання Договору позики відповідач ОСОБА_2 склав розписку, яка посвідчує передання йому відповідної грошової суми.

Як зазначила позивач за первісним позовом, відповідач ОСОБА_2 зазначені грошові кошти не повернув та всі її звернення з проханням повернути грошові кошти ігнорує.

Позивач провів розрахунок боргу за Договором позики (розписки), яка загалом складає 550 951 грн. 40 коп. та просив їх стягнути з відповідача, а також сплачений судовий збір, котрий загалом склав 5 509 грн. 51 коп.

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси із зустрічним позовом до ОСОБА_1 (третя особа - ОСОБА_2 ) про визнання розписки фіктивною (т. 1 а.с. 24-30).

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що правовідносини стосовно договору позики на суму, що перевищує в десять разів неоподаткований мінімум доходів громадян, передбачають обов`язкову письмову форму договору.

Як зазначив позивач за зустрічним позовом, сума в 468 000 грн. передбачає письмову форму та розписка є лише наміром укладання договору, а не договором, та відповідачем не було передано зазначеної суми взагалі та відсутні будь-які докази перерахування ОСОБА_2 зазначених вище грошових коштів.

Таким чином, ОСОБА_3 просила позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити з мотивів, що викладені в зустрічному позові.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року призначено судову-почеркознавчу експертизу. Провадження у справі зупинено до закінчення експертного дослідження (т. 2 а.с. 34-35).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2019 року клопотання представника ОСОБА_1 було задоволено частково. Накладено арешт на 1/2 частину земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 0,055 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу №68 від 17 січня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Заботкіною Т.Ю. Одеського міського нотаріального округу (т.2 а.с. 86-87).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 липня 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення за недоведеністю позовних вимог.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано договір позики (договір розписки) від 04 вересня 2017 року, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , - недійсним. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. (т. 2 а.с. 156-162).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а.с. 170-184).

Постановою Одеського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 було залишено без задоволення. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 липня 2020 року - залишено без змін (т.2 а.с. 229-233).

Постановою Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 3 а.с. 59-63).

Заслухавши, суддю-доповідача, пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування судом норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із первісним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона 04 вересня 2017 року позичила ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 468 000 грн., котрі відповідач зобов`язався повернути до 31 грудня 2017 року. На підтвердження укладання Договору позики відповідач ОСОБА_2 склав розписку, яка посвідчила передання йому відповідної грошової суми.

Однак, після закінчення строку договору, відповідач ОСОБА_2 зазначені грошові кошти ОСОБА_1 не повернув.

Згідно статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Положеннями частини першої статті 1051 ЦК України передбачено право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина перша статті 81 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно частини другої, шостої статті 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження заявлених позовних вимог у суді першої інстанції ОСОБА_1 надала копію розписки від 04 вересня 2017 року.

При цьому, згідно ч.6 ст. 95 ЦПК України, єдиним належним доказом достовірності наданих копій могло бути лише дослідження оригіналу розписки від 04 вересня 2017 року, зокрема за ініціативою суду.

Належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку розписка), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування, це процесуальний обов`язок суду.

06 вересня 2022 року представником ОСОБА_1 було заявлено клопотання про огляд у судовому засіданні оригіналу документу - боргової розписки від 04 вересня 2017 року, та надано оригінал суду апеляційної інстанції.

Згідно ч.2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Таким чином, лише при огляді оригіналу розписки можливо усунути сумніви щодо поданої копії зазначеної розписки, що уможливить встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 78, 95, 367 ЦПК України, належним чином дослідила боргову розписку від 04 вересня 2017 року, написану власноручно відповідачем ОСОБА_2 , з`ясувала справжню правову природу укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики, та врахувала, що розписка про отримання у борг грошових коштів відповідачем є документом, який виданий боржником кредитору, тобто позивачу, за договором позики, що підтверджує його укладення і умови цього договору, засвідчує отримання відповідачем від позивача певної грошової суми.

Також колегія суддів враховує, що положення договору позики боржником ОСОБА_2 не оскаржувались.

Таким чином, колегія суддів вважає встановленим, що 04 вересня 2017 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 у позику грошові кошти у розмірі 468 000 грн., що на момент отримання боргу було еквівалентно 18 000 доларів США, на строк до 31 грудня 2017 року, що підтверджується власноручною розпискою ОСОБА_2 . За умовами розписки, позичальник зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів не пізніше 31 грудня 2017 року (т. 3 а.с. 76).

Однак, ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання не виконував, на вимоги про повернення боргу не реагував, у зв`язку із чим у останнього за період з 01 січня 2018 року по 29 травня 2019 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 554 897,22 грн., з яких: 468 000 грн. борг за договором позики від 04 вересня 2017 року, 67 164,22 грн. - сума інфляційних витрат, 19 733,00 грн. - 3% річних, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Виходячи з викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами, а відтак, підлягають задоволенню у повному обсязі.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 (третя особа - ОСОБА_2 ) про визнання розписки фіктивною, то колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково вимоги зустрічного позову, виходив з того, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 після підписання договору позики (розписки) від 04 вересня 2017 року отримав грошові кошти у розмірі 468 000 гривень.

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою та третьою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 234 ЦК України встановлені правові наслідки фіктивного правочину. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно із роз`ясненнями, які містяться у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Таким чином, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним.

Вирішуючи спір, колегією суддів встановили відсутність правових підстав, передбачених статтею 234 ЦК України, для визнання оспорюваного договору фіктивним, оскільки ОСОБА_3 не доведено, що ОСОБА_1 , укладаючи спірний договір позики, не мала наміру досягти обумовлених ним юридичних наслідків, зокрема, надати в борг грошові кошти ОСОБА_2 із певним строком їх повернення.

Надаючи належну правову оцінку доводам ОСОБА_3 щодо недоведеності позивачем обставин передачі коштів на виконання оскаржуваного договору позики, колегія суддів зазначає, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Крім того суд апеляційної інстанції, розглядаючи дану справу, дослідив боргову розписку від 04 вересня 2017 року, з`ясував справжню правову природу укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики, та встановив, що грошові кошти в сумі 468 000 гривень дійсно були отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_1 .

Таким чином, вказані обставини у повному обсязі спростовують висновок суду першої інстанції щодо неотримання суми боргу відповідачем ОСОБА_2 від позивачки, а також спростовують обставини, викладені ОСОБА_3 у зустрічній позовні заяві, на підставі чого колегія суддів доходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 (третя особа - ОСОБА_2 ) про визнання розписки недійсною.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Отже, суд апеляційної інстанції розглядає позовну заяву ОСОБА_1 в редакції від 29 травня 2019 року про стягнення на її користь 550 951 грн., з яких 468 000 грн. борг за договором позики від 04 вересня 2017 року, 63 180,00 грн. - сума інфляційних витрат, 19 771,00 грн. - 3% річних,

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини справи, не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 липня 2020 року, та постановлення нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , з наведених вище підстав.

Крім того, на підставі положень ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у сумі: 5 509, 51 грн. за подачу позову, 9 334,51 грн. за подання апеляційної скарги, 12 446,03 грн. за подання касаційної скарги, а всьог0 - 27 298,75 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 липня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - ОСОБА_3 ) про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 468 000 грн. боргу за договором позики від 04.09.2017 року, 63 180,00 грн. - суму інфляційних витрат, 19 771,00 грн. - 3% річних, а всього 550 951, 00 грн. (п`ятсот п`ятдесят тисячі дев`ятсот п`ятдесят одну) грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 (третя особа - ОСОБА_2 ) про визнання розписки фіктивною (недійсною) відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати в розмірі 27 298,75 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе