ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4673/22 Справа № 175/3199/21 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2022 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Аршава Інна Олександрівна, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини ,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2021 року позивач ОСОБА_3 звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Аршава Інна Олександрівна, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, у якому просила суд визначити додатковий строк у два місяці для подання нею, ОСОБА_3 , до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини за законом, що відкрилась після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2022 року позовні вимоги - задоволено.

Визначено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , додатковий строк у два місяці з дня набрання рішенням законної сили для подачі до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини за законом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповноту рішення, необ`єктивне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У відзиві позивач просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивачки ОСОБА_5 , згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 актовий запис №266 виданого Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області(т.1 а.с.11).

За життя ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу(т.2 а.с.10). Від зазначеного шлюбу народилося двоє дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 (т.2 а.с.18) та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 (т.2 зворотній а.с.20).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: домоволодіння , що розташоване за адресою АДРЕСА_1 житловою площею 100,6 кв.м.(т.2 а.с.64-65); 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1200 га, що розташована за адресою АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером №:01:021:0016(т.2 а.с.80-81) з розташованим на ній житловим будинком загальною площею 296,5 кв.м., право власності на який після смерті ОСОБА_5 було зареєстровано за ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (Т.1 а.с.38-40); автомобіль марки ЗАЗ 110558-44, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 (т.2 а.с.51); мотоцикл марки HONDA SCV 100FE, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 (т.2 зворотній а.с.50); частка у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ» у розмірі 97,8219 відсотків статутного капіталу , що в грошовому еквіваленті становить 192 807 грн. 00 коп.(т.2 зворотній а.с.31); частка у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРТЕХПРОМ-ЦЕНТР» у розмірі 9,276 відсотків статутного капіталу, що в грошовому еквіваленті становить 10 250 грн. 00 коп.(т.2 а.с.47) та грошових коштів, що знаходяться на зберіганні АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

25 червня 2018 року до приватного нотаріуса Дніпровського міського округу Аршава І.О. звернулися ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з заявами про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.2 а.с.16, зворотній а.с.18). Також 19 вересня 2018 року до нотаріуса звернулася ОСОБА_1 з аналогічною заявою(т.2 а.с.21).

19 вересня 2018 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір про поділ спадкового майна, згідно з яким у приватну власність ОСОБА_1 переходить: домоволодіння , що розташоване за адресою АДРЕСА_1 житловою площею 100,6 кв.м.; автомобіль марки ЗАЗ 110558-44, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 ; мотоцикл марки HONDA SCV 100FE, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 ; 1/2 частка частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ» та частка у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРТЕХПРОМ-ЦЕНТР» у розмірі 9,276 відсотків статутного капіталу. У приватну власність ОСОБА_2 переходить: 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1200 га, що розташована за адресою АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером №:01:021:0016. У приватну власність ОСОБА_5 переходить: 1/2 частка частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ДНІПРОАВТОТЕХКОМПЛЕКТ».

На підставі вищевказаного договору ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримали відповідні свідоцтва на право на спадщину за законом.

Як зазначала позивачка ОСОБА_3 , нею 06 квітня 2018 року було складено письмову заяву про прийняття спадщини після смерті сина, ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та засобами поштового зв`язку було направлено на адресу приватного нотаріуса Аршави І.О. У підтвердження чого надала копію заяви з відбитком штампу поштового відділення та оригінал опису вкладення цінного листа з відпитком штампу поштового відділення (т.1 а.с.18).

Однак, зазначена заява про прийняття ОСОБА_3 спадщини в наданих нотаріусом копіях спадкової справи №6/2018 відсутня.

В подальшому, після направлення заяви про прийняття спадщини, а саме 18 грудня 2019 року ОСОБА_3 було видано довіреність на ім`я ОСОБА_7 щодо розпорядження усим її майном та здійснення від її імені дій передбачених ЦК України (т.2а.с.91).

24 червня 2020 року ОСОБА_7 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 звернувся із заявою до нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, яка відкрилась після смерті сина, ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.2 а.с.90,91).

Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Аршава І.О. від 24 червня 2020 року ОСОБА_7 , який діяв від імені ОСОБА_3 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, оскільки останньою було пропущено шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини(т.2 а.с.97-98).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у позивачки були поважні причини, з яких вона пропустила строк, визначений ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини в силу похилого віку та вкрай тяжкого стану здоров`я (постінфарктий атеросклероз магістральних артерій головного мозку, цукровий діабет 2 типу та гіпертонічна хвороба II ступеню). Та вважав доведеним, що позивачка була об`єктивно позбавлена можливості своєчасно звернутись із заявою про прийняття спадщини у встановлений ЦК України шестимісячний строк, через поважні причини. Вищевказане підтверджується тим, що ОСОБА_3 було направлено заяву про прийняття спадщини засобами поштового зв`язку та позивачка все ж таки звернулася до нотаріальної контори після спливу встановленого шестимісячного строку, через свого представника за довіреністю, а також враховано похилий вік та стан здоровя позивачки.

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, незнання положень закону тощо, то немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 та від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Подібний висновок викладений Верховним Судом у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17 (провадження № 61-17764св20).

Отже, практика суду касаційної інстанції у цій категорії справ є сталою та незмінною.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Така правова позиція узгоджуєтсья із постановою КЦС ВС від 27.06.2022 у справі № 202/1188/19.

Колегія суддів не може взяти до уваги посилання позивача щодо її тривалої хвороби, зважаючи на наступне.

Так, син позивача - ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Строк на звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини почав свій відлік 05.02.2018 року та закінчився 04.08.2018 року.

Обгрунтовуючи свій позов позивач зазначила, що тривалий час (як до смерті спадкодавця, так і після) страждає на атеросклероз магістральних артерій головного мозку, стенози артерій (хребцевої, внутрішньої сонної), стеноз устя аорти, ішемічну хворобу серця, гіпертонічну хворобу, стенокардію, цукровий діабет, тощо, лікування не дає результатів, тому стан здоров`я не дозволяв їй звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Між тим, долучені позивачем до матеріалів справи докази: виписки з медичної картки та довідки, не є доказами того, що позивачка не мала можливості своєчасно звернутися до нотаріуса з відповідною заявою.

Наявні у позивача захворювання не позбавляли її адекватного мислення та реального сприйняття інформації, а також можливості вільного пересування.

ОСОБА_3 перебувала у ясній свідомості, що також вбачається з виписки із її медичної картки від 03 квітня 2018 ро|ку (т.1, а.с. 23), не мала фізичних обмежень у можливості вільного самостійного пересування. Доказів, що спростовують ці обставини матеріали справи не містять.

Рекомендацій лікарів щодо категорійного обмеження у пересуванні чи обов`язкового дотримання лише постільного режиму зазначені документи також не містять. Як не містять медичних висновків, що позивачка за станом здоров`я потребує постійної сторонньої допомоги.

Із матеріалів справи вбачається, що 27 лютого 2018 року позивач зверталась до Дніпропетровського обласного клінічного центру кардіології та кардіохірургії ДОР, проходила ехокардіографічне обстеження, в результаті якого виявлено ряд порушень роботи серцево-судинної системи.

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 1479 позивач знаходилась на стаціонарному лікуванні у КП «Обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» із діагнозом атеросклероз магістральних артерій головного мозку, ішемічна хвороба серця лише в період з 27.02.2018 року по 05.03.2018 року (8 днів) (т.1 а.с.26-27).

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого позивач знаходилась на стаціонарному лікуванні у Дніпропетровському обласному клінічному центрі кардіології та кардіохірургії ДОР із діагнозом: ішемічна хвороба серця, стабільна стенокардія іІІ ф.кл. Постінфарктний кардіосклероз 2009 рік, Стан після стенування коронарних судин 2016 року. Стеноз устя аорти. СНІІАст. Гіпертонічна хвороба ІІ ст. в період з 02.04.2018 року по 03.04.2018 року (т.1 а.с.23-24).

Позивачка, починаючи з 04.02.2018 року по 26.02.2018 року включно, з 06.03.2018 року по 01.04.2018 року включно та з 04.04.2018 року і по 04.08.2018 року на стаціонарному лікуванні не перебувала, що не позбавляло можливості останню в установлений законом строк звернутись до приватного нотаріуса, адже строк її лікування не був безперервним.

Дані медичних виписок містять інформації що стан здоров`я задовільний та рекомендовано нагляд кардіолога та невропатолога.

Дані інших виписок з медичної карти ОСОБА_3 від 10 березня 2016 року (т.1 а.с.25), 02 квітня 2018 року (т.1 а.с.23) та 26 листопада 2018 року (т.1 а.с.28-35) не містять інформації про те, що позивачка важко хворіла та немала можливості вільного пересування чи за станом здоров`я потребує сторонньої допомоги.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що протягом всього шестимісячного строку після смерті спадкодавця, що передбачений законодавством, а також й після його спливу, стан здоров`я позивачки дозволяв їй звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Крім того, 18 грудня 2019 року позивачка видала нотаріальнопосвідчену довіреність на ім`я старшого сина - ОСОБА_7 (т.2, ас. 91), який лише 24 червня 2020 року (ще через 6 місяців після дати оформлення довіреності) звернувся до приватного нотаріуса ДМНО Аршави І.О. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину (т.2, а.с. 90).

Тобто, з дня смерті спадкодавця і до дня звернення до нотаріальної контори через свого представника із заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини минуло майже 2,5 роки.

Також, звертаючись із позовною заявою, позивач вказала, що 06 квітня 2018 року вона направила приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Аршаві Інні Олександрівні заяву про прийняття спадщини, складену нею у простій письмовій формі, справжність підпису на якій не була засвідчена нотаріально (т. 2 а.с.179). Лист було направлено засобами поштового зв`язку на адресу: АДРЕСА_3 , про що позивачем надано копію опису вкладення у цінний лист (т. 2 а.с.178).

Відповідно до п. 3 гл. 10 Поряду вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі.

Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини.

Не допускається приймати заяви про прийняття спадщини, про відмову від неї або заяви про їх відкликання, складені від імені спадкоємців їх представниками, що діють на підставі довіреностей.

Заява про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття підлягає реєстрації у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ у день надходження. У разі надходження такого документа поштою він підлягає також реєстрації у Журналі реєстрації вхідних документів.

Усі наступні заяви (додаткові, від інших спадкоємців, кредиторів) також реєструються у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ під самостійними номерами та в хронологічному порядку.

На всіх заявах зазначаються дата і час їх надходження та номер спадкової справи.

Для прийняття спадщини чи відмови від прийняття спадщи ни встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (пг. 3.13 п. 3 гл. 10 Поряду вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5).

Проте, матеріали спадкової справи № 6/2018 не містять заяви позивача від 06 квітня 2018 року про прийняття спадщини, яка направлена останньою засобами поштового зв`язку (т.2, а.с. 2-98), що встановлено судом першої інстанції.

Саме лише відправлення позивачем певних документів, зокрема заяви про прийняття спадщини, нотаріусу (за наявності встановлення таких обставин) не може достеменно свідчити про її отримання нотаріусом та про обізнаність нотаріуса з нею, з її змістом.

Зазначена правова позиція викладена у постанові ВС від 29 січня 2019 року у справі № 922/705/18.

Позивачка обгрунтовувала направлення своєї заяви засобами поштового зв`язку наявними штампами поштового відділення на самій заяві та на описі вкладення.

Однак, інших належних доказів, якими дійсно може бути підтверджено факт направлення позивачкою заяви на адресу нотаріуса, а саме: доказу сплати позивачкою за поштове відправлення, повідомлення про отримання рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення на адресу нотаріуса чи повернення конверту з відміткою про причини невручення, не було надано.

Так, спеціальним законом, який визначає правові, соціально-економічні та організаціні основи діяльності в сфері надання послуг поштового зв`язку, а також регулює відносини між органами державної влади та органами місцевого самоврядування, операторами поштового зв`язку і користувачами їх послуг є Закон України «Про поштовий зв`язок».

Порядок надання послуг поштового зв`язку в Україні регулюється Правилами надання послуг поштового зв`язку, затвердженими Постанової КМУ від 05 березня 2009 року № 270.

Відповідно до п.75 Правил, послуги поштового звязку оплачуються під час їх замовлення, якщо інше не передбачено відповідним договором, у національній валюті за діючими тарифами.

Згідно з пунктом 83 Правил надання послуг поштового зв`язку, у разі надання послуг з пересилання письмової кореспонденції національним оператором поштового зв`язку використовуються як засіб оплати поштові марки та міжнародні купони для відповіді.

За змістом частини першої статті 21 Закону України «Про поштовий зв`язок» поштові марки (у тому числі надруковані на поштових конвертах і поштових картках) є засобом оплати послуг поштового зв`язку з пересилання письмової кореспонденції, що надаються національним оператором.

Згідно з абзацами шістнадцятим та дев`ятнадцятим частини першої статті 1 Закону України від 04 жовтня 2001 року № 2759-ІІІ «Про поштовий зв`язок» пересилання поштових відправлень - сукупність операцій з приймання, обробки, перевезення та доставки (вручення) поштових відправлень. Послуги поштового зв`язку - продукт діяльності оператора поштового зв`язку з приймання, обробки, перевезення та доставки (вручення) поштових відправлень, виконання доручень користувачів щодо поштових переказів, банківських операцій, спрямований на задоволення потреб користувачів.

Оператори поштового зв`язку надають послуги з пересилання внутрішніх поштових відправлень, до яких, зокрема, належать рекомендовані листи (абзац четвертий пункту 8 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270) (далі - Правила).

Рекомендованим поштовим відправленням є, зокрема, реєстрований лист, який приймається для пересилання без оцінки відправником вартості його вкладення (абзац двадцять сьомий пункту 2 Правил). У разі подання для пересилання, зокрема, реєстрованого поштового відправлення з повідомленням про його вручення відправник заповнює бланк повідомлення на свою поштову адресу або адресу особи, якій за його дорученням належить надіслати повідомлення після вручення поштового відправлення, поштового переказу (абзац перший пункту 62 Правил).

Внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю можуть прийматися для пересилання з описом вкладення та/або після сплатою (пункт 59 Правил).

Простий лист (листівка) пересилається простим порядком і не має трек-номера для відстеження. Сплата за таке відправлення здійснюється поштовими марками.

Рекомендований лист/листівка, лист з оголошеною цінністю пересилається рекомендованим порядком наземним чи авіатранспортом і має трек-номер для відстеження. Відправлення рекомендованого листа здійснюється шляхом передання його оператору у поштовому відділення з отриманням після сплати розрахункового документу (чеку), в якому вказано трек-номер відправлення.

З огляду на вказані норми Закону, відправлення цінного листа здійснюється шляхом передання його оператору у поштовому відділення з отриманням після сплати розрахункового документу (чеку). Отже, безпідставними є аргументи Позивача щодо відправлення листа із застосуванням поштових марок, без оплати коштів в касу пошти за конкретне відправлення.

Враховуючи приписи частини 3 статті 13 Закону України «Про поштовий зв`язок», підпункту 27 пункту 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270, опис вкладення у цінний лист не може бути належним доказом надіслання відповідних документів, оскільки підтвердженням надання послуг поштового зв`язку може бути квитанція або касовий чек, в якому зазначено найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість.

А саме лише відправлення позивачем певних документів, зокрема заяви про прийняття спадщини, нотаріусу (за наявності встановлення таких обставин) не може достеменно свідчити про її отримання нотаріусом та про обізнаність нотаріуса з нею, з її змістом.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховнрго Суду від 29 січня 2019 року у справі № 922/705/18.

Згідно п. 2 Правил, надання послуг поштового зв`язку підтверджує розрахунковий документ - документ встановленої відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операції у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), де буде зазначене дата та рік приймання поштового відправлення.

Однак суд першої інстанції не звернув уваги на вказані вище обставини а також на те, що зазначені докази є неналежними та недопустимими.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що у матеріалах справи відсутні належні докази, що підтверджують факт направлення позивачем на адресу нотаріуса у встановлений строк заяви про прийняття спадщини.

В свою чергу, в матеріалах спадкової справи міститься письмове повідомлення нотаріуса від 19.03.2018 року за № 65/02-14 направлене на адресу проживання та реєстрації позивачки, щодо відкриття спадкової справи (т.2.а.с.14 зворот).

Фактично, перше та належне звернення позивача до нотаріальної контори із заявою про вчинення нотаріальної дії. А саме видачею свідоцтва про право на спадщину за законом відбулось 24 червня 2020 року, яка була подана представником позивача та який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності. Тобто, після спливу встановленого ЦК України строком, після спливу двох років та майже пяти місяців (т.2.а.с.90,91).

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи вищевикладені обставини, а також те, що позивачем в ході розгляду справи не доведено належними та допустимими доказами поважність причин пропуску нею строку для звернення з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , колегія суддів вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2022 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Аршава Інна Олександрівна, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко