Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Фареник А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача 372 999, 72 гр. боргу, 2 220 020, 66 гр. пені, 182 255, 77 гр. 30 % процентів, 48 320, 97 гр. інфляційних втрат.

Посилається в позові на те, що 15 серпня 2019 року дав у борг відповідачу 257 543, 03 гр., що еквівалентно 10 200 дол. США відповідно до курсу Національного банку України.

Того ж дня між ними був укладений договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. та зареєстрований в реєстрі за № 1847.

Відповідно до умов договору відповідач зобов`язувався повернути вказані кошти в строк до 15 жовтня 2019 року.

Станом на день його звернення до суду відповідач свої зобов`язання за умовами договору не виконав, взяті в борг кошти не повернув.

Зазначає, що з 16 жовтня 2019 року регулярно в усній формі вимагав повернення боргу, але відповідач ігнорував усі вимоги та ухилявся від вирішення спору.

З урахуванням цього, просить задовольнити позов у розмірі приведеного ним розрахунку.

Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду 18 жовтня 2022 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 24 жовтня 2022 року в справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками за зазначеним ним у договорі позики місцем реєстрації.

З рекомендованого повідомлення вбачається, що відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками 18 листопада 2022 року.

/ а. с. 32 /

Відповідачу був наданий строк для надання відзиву.

На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав.

У судове засідання сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином.

Представник позивача подав заяву і просить розглядати справу в його відсутності.

Відповідач у судові засідання неодноразово не з`являвся, два останні судові засідання просив відкласти в зв`язку з хворобою.

При цьому, як зазначено вище, відзив на позов не подав, будь-яких доказів, які б спростовували вимоги позивача, не надав, розрахунку заборгованості за умовами договору не спростовував, свого розрахунку не надав.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові в справі № 918/539/16 від 07 липня 2022 року, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в відсутності сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ст.ст. 525, 526, 599 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк.

Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 15 серпня 2019 року між сторонами був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З., зареєстрований в реєстрі за № 1847.

Відповідно до п. 3.1. договору відповідач, підписавши договір, підтвердив факт отримання ним суми позики в розмірі, що складає 257 543, 03 гр., що еквівалентно 10 200 дол. США, відповідно до курсу Національного банку України, встановленого в день підписання Договору.

За змістом договору строк повернення позики був встановлений до 15 жовтня 2019 року.

/ а.с. 9 - 13 /

Звертаючись до суду, позивач зазначив, що умови договору відповідач не виконав, борг не повернув.

З точки зору закону в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів позивач надав суду належним чином завірений, у порядку ст.95 ЦПК України, договір позики від15 серпня 2019 року.

З точки зору закону наявність оригіналу договору у позивача є свідченням невиконання відповідачем умов договору позики.

Проти змісту вказаних документів та підписання договору відповідач не заперечував.

Відповідно до п. 3.2. договору повернення позики або її частини засвідчується розпискою позикодавця - позивача.

Відповідач, не надавши суду відзиву на позов, приведених у позові обставин не спростував, своїх доказів не надав, належного виконання договору позики не підтвердив.

З договору позики вбачається, що предметом позики були грошові кошти в сумі 257 543, 03 гр.

При укладенні договору сторони зазначили еквівалент суми позиви в доларах США в розмірі 10 200 дол. США.

Відповідно до п. 3.3. договору повернення суми позики чи її частини здійснюється готівковими коштами у національній валюті України за курсом продажу долара США, встановленого Національним банком України для здійснення кожного платежу за цим договором. Тобто, у разі зміни курсу Національного банку України в порівнянні з курсом, що був зафіксований сторонами на дату укладення договору, сума позики чи її частина, яка підлягає поверненню в гривнях, коригується пропорційно такій зміні курсу на дату здійснення кожного платежу згідно цього договору.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Звертаючись до суду, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу у національній валюті України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не заперечував факту отримання коштів, не оспорював суму заборгованості.

З урахуванням цього суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в цій частині.

Крім основної суми боргу позивач просить стягнути з відповідача 2 220 020, 66 гр. пені, 182 255, 77 гр. - 30 % річних та 48 320, 97 гр. інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Пунктом 3.7. Договору сторони домовились, що у випадку, якщо протягом 60 днів з дати закінчення строку позики, визначеного п. 2.1. Договору позики, позичальник не погасить позикодавцю суму позики і до повного погашення суми позики, сплачувати на користь позикодавця на прострочену суму позики проценти у розмірі 30% річних з розрахунку 365 календарних днів у році.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено можливість визначення розміру процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом, передбаченим договором, та обмеження свободи сторін в укладенні договору на предмет визначення іншої методики нарахування процентів за незаконне користування чужими грошовими коштами згідно із статтями 693, 536, 625 ЦК України.

Як зазначено вище, за своєю суттю договір позики є документом, який підтверджує як його укладення, так і умови договору.

Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частино 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов"язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Уклавши договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

З урахуванням цього суд вважає обгрунтованими і вимоги позивача в частині стягнення з відповідача процентів за невиконання умов договору позики.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 550 ЦК України визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 13 січня 2020 року в справі № № 902/855/18, яка, з точки зору ч. 4 ст. 263 ЦПК України, має враховуватися судом, цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2018 року у справі № 913/89/18, від 04 грудня 2018 року у справі № 916/65/18, від 03 липня 2019 року у справі № 917/791/18, від 22 жовтня 2019 року у справі № 904/5830/18.

З урахуванням цього суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача та зменшення розміру пені до 50% суми боргу, а саме 186 499, 86 гр.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 471, 08 гр. судового збору.

Керуючись ст.ст. 3, 6, 15, 16, 192, 202, 203, 509, 524, 525, 526, 533, 551, 599, 610, 612, 626-628, 1046-1050 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 372 999, 72 гр. боргу, 186 499, 86 гр. пені, 182 255, 77 гр. процентів, 48 320, 97 гр. інфляційних втрат та 3 471, 08 гр. судового збору.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.А. Шереметьєва