Справа № 453/1324/21
№ провадження 2/453/98/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2022 року Сколівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Курницької В.Я.

за участю секретаря судового засідання Трембач М.М.,

без учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Сколе в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення,-

в с т а н о в и в:

До Сколівського районного суду Львівської області 20.09.2021 року звернулась позивач ОСОБА_1 з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, у якому просить постановити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення відповідача ОСОБА_2 з належного їй на праві власності житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в даному будинку з 17.11.1999 року. Зазначає, що з часу реєстрації за місцем реєстрації не проживав і дня, жодного разу не з`являвся у будинку, позивач зазначає також і те, що всі обов`язки, що випливають з утримання домогосподарства покладені на неї, оскільки відповідач не несе жодних витрат по утриманню помешкання в якому зареєстрований, та не цікавиться ним. Додає, що в будинку немає речей, що належали б відповідачу ОСОБА_2 . Позивач не бажає, щоб відповідач по справі користувався належним їй житловим будинком для особистого проживання. Оскільки таким чином порушуються її права щодо власності: володіння, користування і розпорядження одночасно, просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Курницької В.Я. від 13.10.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження з визначенням дати підготовчого засідання на 08.12.2021 року.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 10.01.2022 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення та призначено її до судового розгляду по суті на 10.03.2022 року. У зв`язку із зняттям 10.03.2022 року справи з розгляду, судове засідання призначено на 11.05.2022 року.

В судове засідання 11.05.2022 року сторони, не з`явились, клопотань про відкладення судового засідання не подали.

Позивачем ОСОБА_1 до суду скеровано заяву за вх. № 1854 про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги просить задовольнити.

Враховуючи вимоги ст.210 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності сторін без фіксування судового процесу, що відповідає положенням ст. 247 ЦПК України.

Суд, повно, всебічно і об`єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв`язку, приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими територіями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.06.2020 року НОМ 207153 та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.06.2020 року, які містяться в матеріалах справи.

З копії Будинкової книги вбачається, що окрім позивача ОСОБА_1 у вказаному вище будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до Довідки від 17.09.2021 року № 326, виданої старостою с. Крушельниця Сколівської міської ради Львівської області, ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , впродовж 20 років в даному домогосподарстві не проживає.

Факт реєстрації даного громадянина в житловому будинку створює перешкоди позивачу у реалізації прав як власника та обмежує її право розпоряджатися майном на власний розсуд.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу і протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16.11.2016 року у справі N 6-709цс16).

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16).

Відповідно до положень ч.ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Реєстрація відповідача у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 перешкоджає позивачу вільно розпорядитися належним їй майном, позивач змушена нести витрати по оплаті комунальних послуг відповідно до кількості зареєстрованих осіб, що й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

В силу положень частини другої статті 64, частини четвертої статті 156 ЖК УРСР відповідач не є членом сім`ї власника спірного житлового будинку, оскільки не проживає разом з ним у спірному житлі та не веде з ним спільного господарства, тобто відсутні спільні витрати, спільний бюджет, спільне харчування, що є обов`язковими умовами для визнання відповідача членами сім`ї позивача, що давало б їй право на користування спірним житлом.

Вказане узгоджується з Рішенням Конституційнного Суду України у справі щодо офіційного тлумачення терміна «член сім`ї» № 5-рп/1999 від 03.06.1999 року.

Таким чином, відповідно до положень статті 391 ЦК України позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, оскільки відповідач протягом тривалого часу не проживає у житловому будинку позивача, не несе тягар утримання житла, що порушує право позивача як власника спірного нерухомого майна на реалізацію нею права користування належним на праві власності майном

За таких обставин, суд дійшов висновку, що право відповідача на користування чужим майном (спірною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, а саме усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, то суд зазначає таке.

За змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

За таких обставин позивачем правомірно обрано такий спосіб захисту як усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням.

Щодо позовної вимоги про виселення, то суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Як встановлено судом на підставі належних документальних доказів, які містяться в матеріалах справи (довідка від 17.09.2021 року № 326, видана старостою с. Крушельниця Сколівської міської ради Львівської області), відповідач ОСОБА_2 не проживає у житловому будинку, що перебуває у власності ОСОБА_1 впродовж 20 років.

Враховуючи вищезазначене, а саме факт непроживання відповідача у належному позивачу на праві власності житлі, суд доходить висновку, що у задоволенні вимог позивача в частині усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення, слід відмовити.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 908, 00 грн. сплаченого судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 4, 6, 9, 18, 76, 77, 78, 79, 80, 89, 258, 263, 264 ЦПК України, - суд

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом позбавлення ОСОБА_2 права користування належним ОСОБА_1 на праві власності житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ана користь ОСОБА_1 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Сколівський районний суд Львівської області.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Головуючий суддя В.Я. Курницька