Справа № 712/2669/21/
Провадження № 2/712/185/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2022 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

Головуючого судді Токової С.Є.

при секретарі Тітовій О.І.

з участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 в березні 2021 року звернулася з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням послаючись на те, що є власником 1/2 частки житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . З 29.03.1988 року у будинку зареєсторований відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є її сином. Приблизно з 2012 року відповідач в помешканні не проживає, де знаходиться на даний час, їй невідомо. З метою захисту прав власника звертається до суду та просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме : 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 .

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги не визнав з тих підстав, що зареєстрований у спірній частині будинку ще з часу свого народження. Позивачка є його матір"ю. Він багато років працює торговим представником у зв"язку з чим має стабільний заробіток, за рахунок якого і утримує свою матір. Причиною звернення до суду стало те, що матір не влаштовує та сума коштів, яку він їй надає . Вона неодноразово зверталась до кредитних установ, та брала кредити, вказуючи його поручителем, і як наслідок він був змушений ці кредити погашати. На його прохання не брати кредити позивач заявляє, що припинить їх брати лише коли він почне більше давати грошей на її особисті витрати. Крім того, позивач зносить на подвір"я різний непотріб, створюючи як в будинку так і на подвір"ї смітник. Поки він перебуває вдома, а не у відрядженні наводить лад, а після його від"їзду, позивач знову створює антисанітарні умови життя. Через вказані обставини, він змушений орендувати житло для власної сім"ї - дружини та дітей. Позивач неодноразово погрожувала йому, що у випадку коли він не стане давати їй більше грошей, то випише його з будинку та позбавить спадщини. Просить суд критично оцінити акт опитування сусідів, наданий на підтвердження факту його непроживання у будинку, виходячи з того, що вказані у ньому особи сусідами не являються, та не можуть підтверджувати його факт проживання чи не проживання у будинку, а викладена в акті інформація містить дані станом на 21.09.2018 року ( що передує зверненню до суду більш як на три роки ).

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 17.05.2021 року відкрито провадження у справі , вирішено проводити судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом ( повідомленням ) сторін.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги. Додатково пояснила суду, що відповідач є її сином, певний час проживав разом з сім"єю у будинку, а потім переїхав проживати на іншу квартиру. Вдповідач не надає кошти на оплату комунальних послуг, у зв"язку з чим виник борг. Вона змушена працювати на трьох роботах, щоб оплачувати комунальні послуги. Наразі має намір продати частину будинку, що належить їй на праві власності та придбати для себе онокімнатну квартиру, а реєстрація відповідача першкоджає розпорядитись власністю.

Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у відзиві. Пояснили суду, що відповідач є сином позивача ОСОБА_4 та зареєстрований у спірному будинку ще з часу свого народження. Утримання будинку, його обслуговування, здійснення поточного ремонту проводиться виключно за рахунок ОСОБА_2 . Крім того, відповідач щомісяця надавав кошти позивачці на її власне утримання. Будучи незадоволеною сумою коштів, які він надавав, позивач вигнала його разом з дружиною та дітьми жити у тимчасову будівлію " времянку", що знаходиться у дворі, та вимагала сплачувати орендну плату. Через вказані осбтавини змушений з власною сім"єю винаймати житло .

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та приходить до слідуючого.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи наступні факти.

Позивач ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.07.1981 року та договору купівлі-продажу від 21.01.1982 року є власником 1/2 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі з 29.03.1988 року як син ОСОБА_1 ( народився ІНФОРМАЦІЯ_2 ) . З моменту народження і по даний час відповідач не змінював місце своєї реєстрації.

Статтею 41Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності . Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію природні якості землі..

За положенням статті 47 Конституції України кожен має право на житло . Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту. Житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до Закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України « Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі Конвенції ) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених Законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі « Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції « житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем . Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції ( Постанова Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 754/613/18 -ц )

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що вказане житло є єдиним місцем проживання його та його сім`ї. Він зареєстрований в частині будинку з часу свого народження. Саме через поведінку позивача - його матері , а саме незадоволення розміром матеріального забезпечення, що він надавав їй , в тому числі і на оплату комунальних послуг, остання змусила його з сім"єю переїхати мешкати в орендовану квартиру.

В свою чергу, позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що реєстрація відповідача фактично позбавляє її права розпоряджатися своїм майном, вона як власник має намір відчуджити частину будинку, та придбати свобі квартиру.

При вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права. А саме : при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Так, при розгляді справи судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є сином позивача ОСОБА_5 , зареєстрований у частині будинку з часу свого народження, тобто 26 років, іншого житла, яке б належало йому на праві власності немає.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Таким чином неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Тобто відповідач ОСОБА_2 набув право користування житлом за місцем проживання своєї матері, у будинку, що належить їй на праві приватної власності.

Доводи позивача про тривале не проживання відповідача у спірному житлі з 2012 року спростовуються поясненнями самої позивачки в судовому засіданні, яка так і не змогла пояснити з якого часу відповідач перестав мешкати у прибудові до будинку ( времянка) та у зв"язку з чим. В той же час, в судовому засіданні встановлено, що відповідач не втрачав зв"язок зі спірним житлом, ремонтує та обслуговує його.

Суд не бере до уваги докази надані позивачем через канцелярію суду 21.01.2022 року, як такі що подані з порушенням вимог ст. 83 ЦПК України, а саме : акти опитування сусідів від 18.01.2022 року ; письмові пояснення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ; мешканців будинку АДРЕСА_2 , ; диск запису ОСОБА_4 ; банківські довідки про погашення кредитів; довідка з місця роботи. Крім того, вказані докази не є належними, так як не стосуються предмета доказування.

Також суд критично оцінює наданий на підтвердження факту непроживання відповідача акт опитування сусідів датований 21.09.2018 року, та в якому вказується, що ОСОБА_2 не проживає в період з 2012 року по даний час, оскільки , позивач звернулась з даним позовом в березні 2021 року, тобто інформація, яка в ньому викладена не може вважатись актуальною та підтверджувати підстави позову.

Відповідно до ст. 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Правовою підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням позивач зазначає ст. 71 ЖК України.

В той же час, як встановлено в судовому засіданні відповідач є членом сім"ї власника житла, у зв"язку з чим до даних правовідносин підлягають до застосування вимоги ст. 405 ЦК України та якою визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

? Відповідно до ст. 72 ЖК України порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Беручи до уваги наведене, те, що відповідач не проживає у спірному житлі по поважній причині (неприязнені відносини ) , у власності іншого житла немає, не втрачав зв"язок з частиною будинку, де зареєстрований, суд приходить до висновку про те, що не має підстав визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та позбавляти його права на житло .

При вирішенні даної справи, оцінивши у сукупності з іншими доказами у справі доводи про те, що відповідач з моменту свого народження зареєстрований у спірному житлі, сплачував періодично витрати на її утримання, ремонт майна та інші обов`язкові платежі, з`ясувавши зв`язок відповідача із спірною квартирою як із житлом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням шляхом виселення , є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 41,47 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод,ст.ст. 16, 319, 321 ЦК України, ст.ст. 64,65 ЖК України, ст.ст 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд , -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог - відмовити .

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду буде виготовлено 03 червня 2022 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1