Справа №461/1209/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2022 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Скрутень Х.Б.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Бабія А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом

Позивач ОСОБА_3

( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 )

до

Відповідач ОСОБА_4

( АДРЕСА_2 ),

про відшкодування шкоди, заподіяної залиттям квартири,

встановив:

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

21.02.2022 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної залиттям квартири.

У прохальній частині позовної заяви позивач просить:

- стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 211126 грн. 00 коп.;

- стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 10000 грн.;

- стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 витрати оплати судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликається на те, що ОСОБА_3 є власником житлової квартири АДРЕСА_3 . Власником квартири, яка розташована поверхом вище, над квартирою позивача, у будинку АДРЕСА_4 є відповідач ОСОБА_4 . 08.11.2021 року відбулося залиття житлової квартири АДРЕСА_3 . Актом складеним комісією ЛКП «Княже місто» на предмет фактичного залиття квартири АДРЕСА_3 встановлено площу квартири, яку було пошкоджено внаслідок залиття, а також виявлено пошкодження паркетної підлоги у коридорі та в житлових кімнатах біля дверей у коридор. Відповідно до даного акту, залиття відбулося внаслідок зірваного водяного шлангу з умивальника в туалеті вище розташованої квартири АДРЕСА_5 , власником якої є ОСОБА_4 . Для встановлення розміру матеріальної шкоди, завданої залиттям власного помешкання, а також причин такого залиття, представник власника квартири АДРЕСА_3 , позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , якій представляє інтереси на підставі Довіреності серії ННТ 391764 від 29.05.2019 року, посвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Левченко Л.Г., 11.11.2021 року звернувся із письмовою заявою в ТзОВ «ГАЛ-СВІТ» для проведення будівельно-технічної експертизи. Висновком експерта № 054/21 будівельно-технічної експертизи від 10.12.2021 року було встановлено, що залиття квартири АДРЕСА_3 відбулося з вбиральні вищерозташованої квартири АДРЕСА_5 , у зв`язку із зірваним водяним шлангом з умивальника; вартість ремонтно-будівельних робіт для усунення пошкоджень, що виникли внаслідок залиття в квартирі АДРЕСА_3 , встановлених на час виконання експертизи, становить 203126 грн. Таким чином, позивач просить суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 203126 грн.; 8000 грн. оплати за проведення експертного дослідження, а також 10000 грн. моральної шкоди.

28.02.2022 року ухвалою Галицького районного суду м. Львова відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

06.06.2022 року до суду від представника відповідача адвоката Бабія А.М. надійшов відзив на позовну заяву. Зі змісту даного відзиву вбачається, шо відповідач вважає поданий позов безпідставним, необґрунтованим, не підтверджений належними і достатніми доказами. Зазначає, що позивач, заявляючи вимогу про відшкодування шкоди, повинен зокрема довести такі складові: протиправну поведінку відповідача; настання шкоди; вину завдавача шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою, а відповідач, якщо він заперечує проти позову, - відсутність вини у завданні шкоди. Відповідач вважає, що акт про залиття від 08 листопада 2021р., складений комісією ЛКП «Княже місто» без належного огляду квартири відповідача і в ньому відсутні відомості про виклик відповідача для ознайомлення з актом і його підписання, а також про результати обстеження сантехнічного обладнання квартири відповідача при складанні акту були допущені порушення вимог Правил утримання будинків та прибули викових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76 від 17.05.2005р. Відтак, зазначений акт не може бути визнаний належним доказом. Водночас, відповідач зазначає, що не погоджується із Висновком експерта № 054/21 будівельно-технічної експертизи від 10.12.2021 року, вважає його неправильним і необґрунтованим, а вартість ремонтно-будівельних робіт завищеною. Також, відповідач посилається на те, що власником квартири АДРЕСА_6 є ОСОБА_3 , який знаходиться за кордоном, тоді як позов подано його представником - ОСОБА_1 , при цьому, як випливає із матеріалів справи, ОСОБА_1 діє на підставі нотаріальної довіреності від 29 травня 2019 р. Однак, зі змісту даної довіреності не вбачається право представника звертатись до суду з позовом, представляти інтереси довірителя в суді, подавати від його імені будь які клопотання та/або заяви, тощо. Окрім цього, наголошує, що у договорі №39/21 про надання правової допомоги від 07.02.2022 р. йдеться про те, що його укладено з ОСОБА_1 , що діє на підставі власного волевиявлення, тобто не на підставі довіреності та волевиявлення ОСОБА_3 .

У судовому засіданні 07.07.2022 року представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , кожен окремо, підтримали заявлені позовні вимоги та просили зодовольнити такі у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 підтримав наведені у відзиві доводи та просив відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, заслухавши доводи учасників процесу, суд прийшов до наступних висновків, виходячи з наступних доводів, мотивів та міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником житлової квартири АДРЕСА_3 . Власником квартири, яка розташована поверхом вище, над квартирою позивача, у будинку АДРЕСА_4 є відповідач ОСОБА_4 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна наявним у матерілах справи.

Наведені факти учасниками процесу не оспорюються.

08.11.2021 року відбулося залиття житлової квартири АДРЕСА_3 . Даний факт підтверджується Актом від 08.11.2021 року складеним комісією ЛКП «Княже місто» у складі: заступника директора ЛКП «Княже місто» Солодкого Р.П., начальника технічного відділу Корабель О.В., слюсаря-сантехніка ОСОБА_6 , з виходом на місце на предмет фактичного залиття квартири АДРЕСА_3 , власником якої є ОСОБА_3 .

Також, даним актом встановлено, що в квартирі АДРЕСА_3 , залито:

-в коридорі, під літ. 4-1, стелю (залиття пл. 7,92 кв.м), стіни (залиття пл. 16,12 кв.м);

-в житловій кімнаті, під літ. 4-2, стіни (залиття пл. 3,47 кв.м);

-в житловій кімнаті, під літ. 4-3, стелю (залиття 16,79 кв.м), стіну (залиття 5,80 кв.м);

-в житловій кімнаті, під літ. 4-7, стелю (залиття 3,70 кв.м), стіну (залиття пл. 5,62 кв.м);

-санвузол, під літ. 4-9, стелю (залиття пл. 0,12 кв.м), стіни (залиття пл. 2,23 кв.м).

Внаслідок залиття, виявлено пошкодження паркетної підлоги в коридорі та частково в житлових кімнатах (під літ. 4-3, 4-7) біля дверей в коридор. На момент обстеження, електропостачання в пошкоджених приміщеннях не функціонує. Залиття пройшло внаслідок зірваного водяного шлангу з умивальника в туалеті вищерозташованої квартири АДРЕСА_4 цього ж будинку.

Відповідно до Висновку експерта № 054/21 будівельно-технічної експертизи від 10.12.2021 року, наявного у матеріалах справи встановлено, що залиття квартири АДРЕСА_3 відбулося з вбиральні вищерозташованої квартири АДРЕСА_5 у зв`язку із зірваним водяним шлангом з умивальника; вартість ремонтно-будівельних робіт для усунення пошкоджень, що виникли внаслідок залиття в квартирі АДРЕСА_3 , встановлених на час виконання експертизи, становить 203126 грн.

Таким чином, встановлено, що внаслідок залиття квартири позивача, майну останнього було завдано матеріальної шкоди на вищезазначену суму. Окрім того, згідно Договору № 1111/О-21 на проведення судової експертизи від 11.11.2021 року, укладеного між замовником ОСОБА_1 та виконавцем - ТзОВ «ГАЛ-СВІТ», вартість проведення судової автотоварознавчої експертизи становить 8000 грн.

Статтею 322 ЦК України встановлено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 151 ЖК громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Статтею 177 ЖК встановлено, що громадяни зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об`єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під`їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування.

Відповідно до вимог статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із ч. 3 ст. 156 Житлового кодексу України власник квартири та члени його сім`ї повинні дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири).

Згідно ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Наведені положення унормовують загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. При цьому, юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина, і за відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

В свою чергу, шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння шкоди. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення є зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому за положеннями ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України обов`язок доведення відсутності вини покладається саме на особу, яка завдала шкоди, і у разі доведення відсутності вини така особа звільняється від цивільної відповідальності.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Крім того, аналіз наведеної норми права з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене, з урахуванням визначених процесуальними кодексами принципів змагальності й диспозитивності, саме на відповідача у даній категорії справ покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди особі, майно/здоров`я якої постраждало внаслідок неналежного утримання об`єкта.

У відповідності до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а тому збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Таким чином, враховуючи вищенаведені положення, обов`язковому з`ясуванню у процесі розгляду даної справи підлягає: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Оцінюючи надані позивачем докази по справі, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки такі докази знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку між собою та іншими матеріалами справи є достатніми та достовірними, не спростовані відповідачем та його представником у процесі судового розгляду.

Що стосується доводів представника відповідача стосовно того, що ОСОБА_1 діє на підставі нотаріальної довіреності від 29 травня 2019 р., однак, зі змісту даної довіреності не вбачається право представника звертатись до суду з позовом, представляти інтереси довірителя в суді, подавати від його імені будь які клопотання та/або заяви, тощо, а у договорі №39/21 про надання правової допомоги від 07.02.2022 р. йдеться про те, що його укладено з ОСОБА_1 , що діє на підставі власного волевиявлення, тобто не на підставі довіреності та волевиявлення ОСОБА_3 , то такі судом відхилено з огляду на наступне.

Зі змісту довіреності ОСОБА_3 вбачається, що останній уповноважує ОСОБА_1 представляти його інтереси, як власника квартири у зв`язку із переданням її у найм (оренду). Таким чином, ОСОБА_1 має право на звернення до суду за даною довіреністю, оскільки у даному випадку він діє як уповноважений власник квартири та звертається до суду з позовом для відшкодування шкоди завданої належному йому, на відповідній правовій підставі, на момент спричинення шкоди майну. Таким чином, укладення договору №39/21 про надання правової допомоги від 07.02.2022 р. може здійснюватися на підставі його власного волевиявлення. Окрім того, варто наголосити, що питання можливості подання ОСОБА_1 позовної заяви в інтересах ОСОБА_3 було досліджено суддею на стадії відкриття провадження. Так, відповідно до частини 2 статті 60 ЦПК України, під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу. Згідно пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України, даний позов відноситься до категорії малозначних справ. Згідно пункту 1 частини 1 статті 62 ЦПК України, повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами, зокрема довіреністю фізичної або юридичної особи.

"Право на суд", одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою.

Судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 47 ЦПК України, здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Тлумачення частини першої статті 47 ЦПК України свідчить, що процесуальну дієздатність має, зокрема, фізична особа, яка досягла повноліття.

На переконання суду, відмова у відкритті провадження в справі у зв`язку з тим, що довіреність ОСОБА_3 не містить посилання на представництво інтересів довірителя саме у суді свідчило б про надмірний формалізм, який би порушив право особи на звернення до суду за захистом свого порушеного права.

За вказаних обставин, суд вважає доведеним, що внаслідок неналежного виконання відповідачем обов`язку з утримання квартири АДРЕСА_5 , у результаті чого було спричинено пошкодження квартири АДРЕСА_3 належної позивачу, що завдало останньому матеріальної шкоди.

Зважаючи на те, що зі змісту висновку експерта наданого позивачем вбачається, що вартість ремонтно-будівельних робіт та матеріалів, необхідних для усунення наслідків від залиття в приміщеннях квартири АДРЕСА_3 визначена згідно «Настанови з визначення вартості будівництва», затвердженої наказом Мінрегіону №281 від 01.11.2021 року «Про затвердження кошторисних норм України у будівництві» та збірників кошторисних норм України суд, вважає, що така сума відображає реальні втрати, яких зазнав позивач, у зв`язку з пошкодженням його майна.

В суду немає підстав вважати даний висновок експерта неналежним або недопустимим доказом, оскільки такий передбачений чинним законодавством, отриманий у спосіб визначений законом та має безпосереднє відношення до справи.

При цьому, доводи представника відповідача щодо недопустимості Акту ЛКП є необґрунтованими. Так, посилаючись на недопустимість даного доказу через не запрошення відповідача на його підписання, останній залишає поза увагою той факт, що даний акт не містить відомостей про присутність відповідача під час його складання та підписання. Натомість, представник відповідача не вказує на положення, які є перешкодою для складання відповідного акту у відсутності відповідача. Отже, посилання представника відповідача на порушення Правил утримання будинків та прибудинкових територій, є необґрунтованим.

В свою чергу, досліджені судом докази та встановлені під час судового розгляду обставини свідчать про наявність шкоди спричиненої позивачу, протиправну поведінку відповідача, причинний зв`язок між наведеною матеріальною шкодою і протиправною поведінкою її заподіювача та його вину, яка зокрема полягає у неналежному утриманні своєї власності.

Крім того, посилання представника відповідача на «розбіжності» у акті ЛКП і висновку експерта є безпідставними, адже очевидно, що представники ЛКП не являються експертами і під час складання акту та висновку експерта застосовують різні нормативні акти та методологія. Разом з тим, даних які вказують на те, висновок експерта суперечить даним наведеним у згаданому акті, в ході судового розгляду не встановлено.

Вирішуючи питання моральної шкоди, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно ч.3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. З урахуванням положень ст. 23 ЦК України при визначені розміру компенсації моральної шкоди враховуються вимоги розумності та справедливості (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.06.2020 року у справі № 455/1076/16-ц).

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків.

Позивач просить стягнути з відповідача завдану йому моральну шкоду у розмірі 10000 грн. Водночас, слід відзначити, що матеріали справи не містять належних підтверджуючих доказів стосовно завдання шкоди позивачу саме у заявленому розмірі. Натомість, у процесі розгляду справи встановлено, що у зв`язку з залиттям квартири позивача, останньому було завдано матеріальної шкоди, що в свою чергу спричинило певні незручності останньому. Наведене, а також обставини встановлені в ході розгляду справи свідчать про спричинення позивачу моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Така шкода полягає у тому, що позивач зазнав тривалого порушення прав власника квартири, був змушений звертатися за захистом порушених майнових прав у судовому порядку, адже відповідач відмовився у добровільному порядку відшкодувати спричинену шкоду. Також, очевидним для суду є те, що тривалість пошкодження майна позивача та сам факт такої шкоди, в сукупності з необхідністю відновлювати пошкоджене майно, вплинули на моральний стан позивача.

Відтак, дотримуючись засад розумності та справедливості, суд вважає за можливе визначити розмір компенсації моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд також враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року).

Отже, вирішуючи спір, дослідивши та давши оцінку поданим учасниками справи доказам, врахувавши наведені норми матеріального права, суд дійшов висновку, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження завдання йому майнової та моральної шкоди, понесених моральних страждань, доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю заподіювача.

Згідно п.2 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Таким чином, Крім того, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про відшкодування йому витрат на оплату послуг експерта, адже він змушений був до нього звертатись саме внаслідок дій (бездіяльності) відповідача, а тому з відповідача також підлягають стягнення витрати позивача на оплату експертного дослідження у розмірі 8000 грн.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог, виходячи з наступного розрахунку: 216126/221126х2481 = 2424 грн. 90 коп.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, ?

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 211126 грн. завданої матеріальної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 5000 грн. моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2424 грн. 90 коп. судового збору.

В задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_3

( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 )

Представник позивача ОСОБА_1

( АДРЕСА_7 )

Відповідач ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 )

Представник відповідача адвокат Бабій Андрій Миколайович

(79038, м. Львів, вул. Пасічна, 39-В/оф.1)

Повний текст рішення суду складено 13.07.2022 року.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.