Номер провадження: 22-ц/813/4902/22
Справа № 520/5745/18
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дришлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: відповідача ОСОБА_1 ,

переглянув у судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та адвоката Котка Андрія Миколайовича в інтересах ОСОБА_3 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі: уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіної Марини Анатоліївни, ОСОБА_1 третя особа ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, витребування з чужого незаконного володіння, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування домоволодінням, виселення, за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_1 про вселення,-

В С Т А Н О В И В:

14 травня 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовною заявою до державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І.О., КП «Реєстраційна служба Одеської області», ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №40810707 від 25.04.2018, відповідно до якого вирішено провести державну реєстрацію права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 03 липня 2006 року між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №106/06ф, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 110 000 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 18 липня 2006 року між нею та банком, укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П., зареєстрований в реєстрі за №Д-312. Предметом договору іпотеки є домоволодіння АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2006 №Д-310.

02 лютого 2018 року між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіної М.А. та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу майнових прав №7063, відповідно до умов якого Банк передав ОСОБА_1 права вимоги (майнові права) до боржників, перелік яких наведено у Додатку №1. Відповідно до Додатку №1, банк відступає Новому кредитору права вимоги за кредитним договором №106/06ф від 03.07.2006, укладений між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» та ОСОБА_4 .. Також 02 лютого 2018 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором №Д-312 від 18.07.2006, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В., зареєстрований в реєстрі за №99.

25 квітня 2018 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортовим І.О. було здійснено державну реєстрацію права власності на домоволодіння, що було предметом договору іпотеки, за ОСОБА_1 .. Підставами реєстрації права власності зазначено іпотечний договір серія та номер Д-312 від 18.07.2006 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П.; повідомлення вимога б/н від 12.02.2018 видавник ОСОБА_1 ; рекомендоване повідомлення серія та номер 622 від 02.03.2018 видавник Укрпошта; рекомендоване повідомлення серія та номер 819 від 02.03.2018 видавник Укрпошта; договір відступлення права вимоги за іпотечним договором серія та номер 99 від 02.02.2018 видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бочкарьова А.В..

Позивач ОСОБА_4 вважає, що договір купівлі-продажу майнових прав №7063 від 02.02.2018, укладений між Банком та ОСОБА_1 є недійсним, оскільки за своєю правовою природою даний договір є договором факторингу, а ОСОБА_1 не відноситься до суб`єктного складу таких правовідносин відповідно до ст. 1079 Цивільного кодексу України. Також позивач вважає, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось в порушення вимог ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки звернення стягнення на нерухоме майно відбулось без її згоди як власника майна.

12 червня 2018 року ОСОБА_4 подала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій до кола відповідачів вона включила також ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав №7063 від 02.02.2018, укладений між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» (скорочена назва - ПАТ «ВіЕйБі Банк»), в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіної М.А. та ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором домоволодіння, укладений 02.02.2018 між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіної М.А. та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боскарьовою А.В., зареєстрований в реєстрі за №99; визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №40810707 від 25.04.2018, відповідно до якого вирішено провести державну реєстрацію права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 ; відновити становище, що існувало раніше, а саме: відновити реєстрацію права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 121,5 кв.м, житловою площею 56,5 кв.м за суб`єктом ОСОБА_4 ..

09 квітня 2019 року від представника позивача надійшла заява про уточнення (зміну підстав) позовних вимог, де остання серед іншого зазначила, що домоволодіння, жилий будинок, який виступає предметом іпотеки є єдиним та постійним місцем проживання позивача, а відтак на вказане майно поширюється дія норм закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що не було враховано відповідачами під час переоформлення права власності.

10 квітня 2019 року відповідачем, ОСОБА_1 , подано відзив на позовну заяву з урахуванням уточнення позову, в якому відповідач заперечував проти доводів позовної заяви, зазначаючи, що укладений з Банком договір купівлі-продажу майнових прав не підпадає під ознаки фінансових послуг та не є договором факторингу, з огляду на що відсутні підстави, встановлені ст. 203 Цивільного кодексу України для визнання такого правочину недійсним. Також заперечував щодо порушення вимог ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» при звернені стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, оскільки іпотекодавець, укладаючи договір іпотеки домоволодіння фактично надала згоду на відчуження нерухомого майна, яке є предметом іпотеки. Разом з тим, відповідач зазначив, що позивачем не доведено, що вказане домоволодіння є єдиним об`єктом житлової власності та місцем проживання позивача, натомість відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спростовують твердження позивача, що у її власності відсутні об`єкти житлової нерухомості, а довідка органу самоорганізації СОН «на 10 Фонтана» підтверджує факт не проживання позивача у вказаному домоволодінні.

29 квітня 2019 року від ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М.А. надійшов відзив на заяву про уточнення (зміну підстав) позовних вимог, в якій відповідач заперечував проти позовних вимог, зазначаючи, що позивач помилково вважає договір купівлі-продажу майнових прав договором факторингу, окрім того, вказує, що задоволення позовних вимог може призвести до порушення черговості та порядку задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

02 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що він є власником домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке він набув в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки, а відповідач ОСОБА_4 проживає та зареєстрована у вказаному домоволодінні, що порушує та обмежує його права як власника нерухомого майна на володіння, користування та розпорядження цим майном.

Також до суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

07 жовтня 2019 року адвокат Івкова Л.В. в інтересах ОСОБА_4 звернулась із заявою про уточнення (зміну підстав) позовних вимог в якій просила визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав №7063 від 02.02.2018 року, укладений між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (скорочена назва - ПАТ «ВіЕйБі Банк»), в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіної М.А. та ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором домоволодіння, укладений 02.02.2018 між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (скорочена назва - ПАТ «ВіЕйБі Банк»), в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіної М.А. та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В., зареєстрований в реєстрі за №99; скасувати запис про право власності: №25887144, про державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за суб`єктом ОСОБА_1 , що внесено до державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний №40810707 від 25.04.2018; відновити становище, що існувало раніше, а саме: відновити реєстрацію права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 121,5 кв.м, житловою площею 56,5 кв.м за суб`єктом ОСОБА_4 ..

Окрім того, 07 жовтня 2021 року адвокатом Івковою Л.В. в інтересах ОСОБА_4 було подано відзив на зустрічну позовну заяву про припинення користування та виселення, в якому вона посилається на те, що лист ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 від 23.03.2018 не є повідомленням про виселення у розумінні ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», оскільки у цьому листі йдеться про те, що ОСОБА_1 буде звертати стягнення на предмет іпотеки, тобто на момент направлення цього листа ОСОБА_1 не звернув стягнення на предмет іпотеки, а відтак даний лист не може вважатися повідомленням про виселення з іпотечного житла. Також у відзиві зазначено те, що окрім ОСОБА_4 в будинку проживають та зареєстровані члени її сім`ї, а згідно практики Великої Палати Верховного Суду у справі №569/4373/16-ц не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло в розумінні положень статті 8 Конвенції.

09 жовтня 2019 року від позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 надійшла заява про уточнення (зміну предмету) позову про припинення користування та виселення в якій позивач розширив коло відповідачів та просив визнати такими, що втратили право користування та виселити ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 із домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

16 жовтня 2019 року від ОСОБА_3 до суду надійшла заява про вступ у справу в якості третьої особи на стороні відповідача за первісним позовом, яка обґрунтована тим, що 09 жовтня 2019 року між нею та ОСОБА_1 був укладений договір найму житлових приміщень будинку за адресою АДРЕСА_1 , окрім того 09.10.2019 до реєстру територіальної громади та до паспортного документу було внесено запис про її зареєстроване місце проживання за вказаною адресою. Окрім того ОСОБА_3 зазначено, що рішення суду, у разі задоволення позову в частині припинення права власності ОСОБА_1 безумовно вплине на укладений між сторонами договір найму та відповідно на її користування житловим будинком.

Окрім того, 16 жовтня 2019 року, від ОСОБА_3 надійшла позовна заява третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору у якій вона посилається на те, що згідно договору найму від 09.10.2019, який був укладений між нею та ОСОБА_1 , вона є наймачем житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 та відповідно до умов договору має право використовувати житлове приміщення для особистого користування, однак колишній власник, ОСОБА_4 , ухиляється від передання ключів від будинку, чим порушує вказане право у зв`язку з чим просить задовольнити позовну заяву та вселити її до житлового будинку.

10 березня 2021 року від представника третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору надійшло клопотання про процесуальне правонаступництво у якій просить залучити до участі правонаступника Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М.А. - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Також 10 березня 2021 року від представника ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення третьої особи на позовну заяву ОСОБА_4 у якій зазначено, що спірний договір відступлення прав вимоги за кредитним договором був укладений в процедурі примусової ліквідації банку, порядок проведення якої регулюється спеціальними нормами, отже, підстави для визнання недійсними договорів від 02.02.2018 купівлі-продажу майнових прав за кредитним договором та про відступлення прав за іпотечним договором відсутні. Окрім того, ОСОБА_3 було зазначено, що ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не містить обмежень звернення стягнення саме на домоволодіння, а також посилалася на те, що позивачем не доведено відсутність іншого житла та реєстрація місця проживання у цьому домоволодінні.

Від представника третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору надійшли письмові пояснення щодо невідповідності способу захисту обраного позивачем, в яких представник ОСОБА_3 посилається на те, що починаючи з 16.01.2020 обраний позивачем спосіб захисту щодо скасування запису про державну реєстрацію права вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, передбаченою у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

08 червня 2021 року від адвоката Приймачука С.І. в інтересах ОСОБА_4 надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач уточнює прохальну частину позовної заяви та просить визнати недійсним договір №7063 купівлі-продажу майнових прав від 02.02.2018, укладений між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк»), в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіної М.А. та ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором домоволодіння, укладений 02.02.2018 між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк»), в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіної М.А. та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В., зареєстрований в реєстрі за №99; визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний №40810707 від 25.04.2018, відповідно до якого вирішено провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за суб`єктом ОСОБА_1 ; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 121, 5 кв.м, житловою площею 56,5 кв.м.

У судовому засіданні адвокат позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_9 підтримала позову заяву.

Адвокат Коток А.М. в інтересах ОСОБА_3 заперечував проти позовних вимог ОСОБА_4 та просив у первісному позові відмовити та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 щодо вселення.

Відповідачі до судового засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомляли, клопотань про відкладення розгляду справи з поважних причин до суду не надавали.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2021 року позовну заяву ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір №7063 купівлі-продажу майнових прав від 02.02.2018, укладений між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк»), в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіної М.А. та ОСОБА_1 ..

Визнано недійсним договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором домоволодіння, укладений 02.02.2018 між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк»), в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіної М.А. та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В., зареєстрований в реєстрі за №99.

Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний №40810707 від 25.04.2018, відповідно до якого вирішено провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за суб`єктом ОСОБА_1 ..

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 121, 5 кв.м, житловою площею 56,5 кв.м.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, адвокат Коток А.М. в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду із апеляційною скаргою у якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 у повному обсязі та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1 також звернувся до суду із апеляційною скаргою у якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі та задовольнити вимоги його позовної заяви та позовні вимоги ОСОБА_3 ..

Також до суду у порядку ст. 352 ЦПК України із апеляційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2021 року звернулась ОСОБА_2 , яка просить суд скасувати оскаржуване рішення в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4 ..

Справа розглядається без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони по справі сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 та адвоката Коток А.М. в інтересах ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

Тобто, дана норма права закріплює презумпцію правомірності набуття права власності, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття не встановлена судом.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 липня 2006 року між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №106/06ф, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 110 000 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 18.07.2006 між банком, як іпотекодержателем та ОСОБА_4 , як іптекодавцем, укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П., зареєстрований в реєстрі за №Д-312, відповідно до умов якого, іпотекодавець передала іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно: домоволодіння під АДРЕСА_1 , житловою площею 56,5 кв.м, загальною площею 121,5 кв.м, що належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 18 липня 2006 року №Д-311, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0250 га, що належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 18 липня 2006 року №Д-310.

10 січня 2018 року проведено електронний аукціон на підставі якого сформовано протокол електронних торгів №UA-EA-2017-12-27-000002-b, відповідно до якого власник активів (майна): ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», статус електронних торгів: торги відбулись; найменування активів (майна) лоту: право вимоги за кредитним договором №106/06ф від 03.07.2006, забезпечення: домоволодіння в м. Одеса, житлова площа 56,5 кв.м, загальна площа 121,5 кв.м, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0250 га. Згідно зазначеного протоколу переможцем електронних торгів є ОСОБА_1 , сума яка підлягає сплаті переможцем електронних торгів банку: 306 002,01 гривень, без ПДВ.

02 лютого 2018 року між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіної М.А. та ОСОБА_1 укладено договір №7063 купівлі-продажу майнових прав, за яким Банк передав ОСОБА_1 права вимоги (майнові права) до боржників, які виникли за укладеними договорами та/або на інших підставах, наведених у додатку №1 до цього договору.

Відповідно до п. 3.1 Договору за продаж майнових прав, до набуття чинності цим Договором, ОСОБА_1 сплачує Банку грошові кошти (плату) у розмірі 306 002,01 гривень.

Згідно Додатку №1 «Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами» до Договору №7063 купівлі-продажу майнових прав, Банк відступає новому кредитору права вимоги за кредитним договором №106/06ф від 03.07.2006, укладеним між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_4 ..

Відповідно до п. 1.2 Додатку внаслідок укладання цього Договору новий кредитор набуває усіх прав кредитодавця за іпотечним договором домоволодіння, укладеним між Банком та ОСОБА_4 , який посвідчений 18.07.2006 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П. за реєстровим №Д-312.

Загальна сума права вимоги за кредитним договором №106/06ф від 03.07.2006 складає в гривневому еквіваленті 2 216 609, 53 гривень.

Крім того, 02.07.2018 між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіної М.А. та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В. та зареєстровано в реєстрі за №99.

За цим Договором Банк відступає новому іпотекодержателю права вимоги до іпотекодавця ОСОБА_4 за іпотечним договором домоволодіння, посвідченим 18.07.2006 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П. за реєстровим №Д-312. Предметом іпотеки, визначеним іпотечним договором, є нерухоме майно - домоволодіння, загальною площею 121, 5 кв.м, житловою площею 56, 4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

25 квітня 2018 року державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортовим І.О. право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 ..

Підставою виникнення права власності зазначено: іпотечний договір, серія та номер Д-312, виданий 18.07.2006, видавник: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П.; повідомлення-вимога, серія та номер: б/н, виданий 12.02.2018, видавник: ОСОБА_1 ; рекомендоване повідомлення, серія та номер: 622, виданий 02.03.2018, видавник: Укрпошта; рекомендоване повідомлення, серія та номер:819, виданий 02.03.2018, видавник: Укрпошта; договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, серія та номер: 99, виданий 02.02.2018, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бочкарьова А.В..

За результатом розгляду поданих документів державний реєстратор Махортов І.О., КП «Реєстраційна служба Одеської області» прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний №40810707 від 25.04.2018, відповідно до якого вирішено провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за суб`єктом: ОСОБА_1 ..

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ст. 1054 ЦК України не передбачає фізичну особу на стороні кредитодавця в кредитних правовідносинах, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи є незаконним, а відтак договір купівлі-продажу майнових прав (відступлення прав вимоги) має бути визнаний недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи судового захисту цивільних прав та інтересів особи визначені у частині другій статті 16 ЦК України, в якій крім іншого зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Статтею 203 ЦК України, встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачам), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України ).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

Фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ.

Як вбачається з умов спірного договору купівлі-продажу майнових прав, банк відступив ОСОБА_1 право вимоги за кредитним договором, тобто відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно із наведеними вище нормами права.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду у справі №906/1174/18 про те, що за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, тому не може бути віднесений до договорів факторингу, оскільки предметом спірного договору є відступлення права вимоги за плату (купівля-продаж), а метою укладення цього договору є отримання банком коштів для розрахунку зі своїми кредиторами у процедурі ліквідації.

Однак, дані висновки суперечать висновкам наведеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 (провадження №12-97гс18), а також від 31 жовтня 2018 року у справі №465/646/11, відповідно до яких було зауважено на тому, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням статей 512 та 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату, тобто цей договір спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів й указана послуга надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається, і лише у разі якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, відносини факторингу будуть відсутні й указані відносини регулюватимуться загальними положеннями про купівлю-продаж.

За умовами даних договорів ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (первісний кредитор) відступив ОСОБА_1 (новий кредитор) грошову вимогу до боржника в розмірі заборгованості в обмін на грошові кошти, які новий кредитор зобов`язався сплатити первісному кредитору, а тому фактично відбулось фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третіх осіб (боржника та поручителів), що є основною ознакою договору факторингу.

Крім того, незалежно від перебування чи не перебування банку у процедурі ліквідації правова природа кредитного договору як фінансової послуги не змінюється і вказаний договір не перестає бути фінансовою послугою.

Розмежування договору відступлення права вимоги та договору факторингу лише за критерієм перебування сторони (клієнта) у процедурі його ліквідації як фінансової установи є неможливим, бо не впливає на правову природу вимог, що передаються.

Таким чином, уклавши договір відступлення права вимоги за кредитним договором, первісний кредитор отримав фінансування, а новий кредитор набув право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги.

Отже, оспорюваний сторонами договір за своєю юридичною природою є договором факторингу. Сама по собі назва оспорюваного договору не змінює його правової природи, оскільки відступлення права вимоги є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу.

Також суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого встановлені певні обмеження щодо порядку примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до п. 1 ч. 1 Закону України №1304-VII, в редакції чинній на момент проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 , протягом дії цього Закону не може бути примусового стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Водночас даний закон ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Суд апеляційної інстанції критично ставиться до доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо наявності виключень дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» стосовно позивача ОСОБА_4 , яка є суб`єктом Закону України «Про запобігання корупції».

Так, ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до наявних відомостей ОСОБА_4 була працевлаштована в державній податковій службі на посаді начальника відділу. Окрім того, в матеріалах справи наявні відомості про працевлаштування позивачки на посаді директора ТОВ «Полтекс-Інвест».

Посилаюсь на норми Закону України «Про запобігання корупції» відповідач робить висновок, що оскільки ОСОБА_4 займала посади зазначені вище, на неї не розповсюджуються дія мораторію.

Однак, зазначені вище відомості щодо працевлаштування позивачки жодним чином не влипають на дію щодо неї Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки на момент звернення стягнення на її майно, 25.04.2018, ОСОБА_4 не була працевлаштована.

Довідка щодо зайняття нею посади начальника відділу податкової припадає станом на 2006 рік та видавалася у зв`язку з укладенням позивачкою кредитного договору з банком.

А посаду директора ТОВ «Полтекс-Інвест» ОСОБА_4 займає з 11 червня 2019 року.

Отже доводи апелянта в цій частині спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 використовується позивачем ОСОБА_4 як місце постійного проживання, а відтак не могло бути примусово стягнуто (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону №1304-VII, у тому числі шляхом реєстрації права власності за ОСОБА_1 як забезпечення виконання ОСОБА_4 умов кредитного договору №106/06ф від 03 липня 2006 року, укладеного у іноземній валюті.

Таким чином, у відповідача державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І.О. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказане домоволодіння за ОСОБА_1 ..

Дані висновку суду першої інстанції не спростовані.

Також у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції, при винесенні рішення, прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси особи, яка не була залучена до участі у справі - співвласника спірного домоволодіння - ОСОБА_2 ..

Апелянт зазначає, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 19 листопада 2018 року по справі №501/2716/18 в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя за ОСОБА_2 визнано право власності, у тому числі, і на 1/2 частину спірного домоволодіння загальною площею.

У зв`язку з чим ОСОБА_2 також було подано до суду апеляційну скаргу, однак доводи вказаної апеляційної скарги також не приймаються судовою колегією до уваги із наступних підстав.

Відповідач, ОСОБА_1 , знаючи що існує рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 листопада 2018 року по справі №501/2716/18, приховав від Київського районного суду м. Одеси та всіх інших учасників справи вказану інформацію, що мала важливе значення для правильного вирішення справи по суті.

Згідно даних державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно єдиним власником домоволодіння АДРЕСА_1 , на сьогоднішній день є ОСОБА_1 , право власності за яким зареєстровано 23.04.2018.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Проте в реєстрі відсутня інформація з приводу того, що право власності на 1/2 частину спірного майна реєструвалося за ОСОБА_2 ..

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 зводяться до доводів викладених у апеляційній скарзі ОСОБА_1 , та які були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційних скаргах.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не допустив порушень матеріального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційних скарг не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішенні, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає також щодо порушення судом норм процесуального права, а саме неналежного повідомлення його про слухання справи.

Повідомлення сторін по справі про дату, час та місце судового засідання, має бути здійснено з дотриманням встановленого законом порядку, тобто бути належним.

Відповідно до ст. 128 ЦПК України cуд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення. Суд викликає або повідомляє свідка, експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, зокрема у справах про видачу обмежувального припису - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику. Судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням або за місцезнаходженням її представництва, філії, якщо позов виник у зв`язку з їхньою діяльністю. Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. За наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має офіційної електронної адреси, та технічної можливості, повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень, в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Згідно із ч. 1-6, 9 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Якщо особа не проживає за адресою, повідомленою суду, судова повістка може бути надіслана за місцем її роботи. У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.

Так в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо належного сповіщення відповідача ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності сторони спору.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/1.

Відтак, суд першої інстанції належним чином не сповістив ОСОБА_1 про час і місце розгляду справи, що є доводами апеляційної скарги,а тому допущені порушення судом першої інстанції норм процесуального права з огляду на положення ч. 3 ст. 376 ЦПК України призводять до скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та адвоката Котка Андрія Миколайовича в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі: уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіної Марини Анатоліївни, ОСОБА_1 третя особа ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, витребування з чужого незаконного володіння задовольнити.

Визнати недійсним договір №7063 купівлі-продажу майнових прав від 02 лютого 2018 року, укладений між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк»), в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіної Марини Анатоліївни та ОСОБА_1 .

Визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором домоволодіння, укладений 02 лютого 2018 року між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк»), в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіної Марини Анатоліївни та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В., зареєстрований в реєстрі за №99.

Визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний №40810707 від 25.04.2018, відповідно до якого вирішено провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за суб`єктом ОСОБА_1 .

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 121, 5 кв.м, житловою площею 56,5 кв.м.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування домоволодінням, виселення відмовити.

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_1 , про вселення відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 25 листопада 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік