суддіВерховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Яремка В. В. у справі № 703/557/20(провадження
№ 61-4588св22) за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Смілакомунтеплоенерго» (далі - КП «Смілакомунтеплоенерго»), директора КП «Смілакомунтеплоенерго» Работенка Ігоря Павловича про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року.
Зміст позовних вимог ОСОБА_1 та процесуального питання, вирішеного оскаржуваними судовими рішеннями
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Смілакомунтеплоенерго», директора КП «Смілакомунтеплоенерго» Работенка І. П. про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
На обґрунтування позову посилався на те, що з 22 лютого 2019 року він займав посаду майстра контрольно-вимірювальних приладів та автоматики (КВП та А) у КП «Смілакомунтеплоенерго». Нарікань по роботі не мав, з роботою справлявся, що підтверджується нарахованою премією за жовтень 2019 року.
10 січня 2020 року на засіданні планування робочого дня інженерно-технічних працівників, яке проводилося у кабінеті директора під керуванням директора КП «Смілакомунтеплоенерго» Работенка І. П. , останній звільнив його за нібито систематичне невиконання ним трудових обов`язків.
З цього приводу він звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування завданої моральної шкоди.
Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 січня 2020 року відкрито провадження у справі № 703/240/20.
30 січня 2020 року за підписом директора КП «Смілакомунтеплоенерго» Работенка І. П. він отримав повідомлення про звільнення його з роботи згідно з наказом від 20 січня 2020 року № 02-к.
Оскільки він вже звільнений з роботи майстра КВП та А КП «Смілакомунтеплоенерго», інших договірних відносин з КП «Смілакомунтеплоенерго» він не має та не перебуває із вказаним підприємством у трудових відносинах, вважає, що наказ від 20 січня 2020 року № 02-к про його звільнення є безпідставним та таким, що підлягає скасуванню.
Порушення обов`язків, покладених на нього трудовим договором, він не допускав, до нього раніше не застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, а тому своє звільнення за вказаним наказом вважає незаконним.
З урахуванням наведеного просив визнати незаконним наказ від 20 січня 2020 року № 02-к про його звільнення з роботи майстра КВП та А КП «Смілакомунтеплоенерго», поновити його на роботі у КП «Смілакомунтеплоенерго» на посаді майстра КПВ та А, стягнути з КП «Смілакомунтеплоенерго» на його користь суму із розрахунку його посадового окладу за час вимушеного прогулу.
У липні 2021 року на адресу суду першої інстанції надійшло клопотання представника КП «Смілакомунтеплоенерго» про закриття провадження у справі № 703/557/20 за позовом ОСОБА_1 до КП «Смілакомунтеплоенерго», директора КП «Смілакомунтеплоенерго» Работенка І. П. про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
На обґрунтування клопотання посилався на те, що існує судове рішення, яке набрало законної сили, в іншій цивільній справі № 703/240/20, за позовом ОСОБА_1 до цих же відповідачів КП «Смілакомунтеплоенерго» та директора КП «Смілакомунтеплоенерго» Работенка І. П., з тим самим предметом та з тих самих підстав: про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогул та відшкодування моральної шкоди.
У справі № 703/240/20 рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2020 року позов задоволено частково. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з роботи майстра КВП та А КП «Смілакомунтеплоенерго», поновлено ОСОБА_1 на роботі та посаді майстра КВП та А КП «Смілакомунтеплоенерго», стягнуто з КП «Смілакомунтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 97 208, 70 грн та 2 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.
Визнано незаконним та скасовано наказ КП «Смілакомунтеплоенерго» від 20 січня 2020 року № 02-к у частині визнання дати звільнення з 10 січня 2020 року, вирішено вважати ОСОБА_1 звільненим з роботи з 20 січня 2020 року, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 22 червня 2021 року постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін.
Представник відповідача зазначав, що спори між сторонами у цивільних справах № 703/557/20 та № 703/240/20 є тотожними, оскільки збігаються сторони, предмет і підстави позовів, спір вже врегульовано судом, а судове рішення у справі № 703/240/20 набрало законної сили, а тому є підстави для закриття провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.
Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2022 року клопотання представника КП «Смілакомунтеплоенерго» про закриття провадження у цивільній справі № 703/557/20 за позовом ОСОБА_1 до КП «Смілакомунтеплоенерго» та директора КП «Смілакоментеплоенерго» Работенка І. П. про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.
Провадження у цивільній справі № 703/557/20 закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, у зв`язку з набранням законної сили рішення суду, ухваленого щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у цивільній справі № 703/240/20, яка вже розглянута судом та рішення суду набрало законної сили, та у цивільній справі № 703/577/20, яка розглядається Смілянським міськрайонним судом Черкаської області, позивачем та відповідачами є ті ж самі особи: позивач ОСОБА_1 , відповідачі КП «Смілакомунтеплоенерго» та директор КП «Смілакомунтеплоенерго» Работенко І. П.; предметом спору є одна і та ж сама матеріально-правова вимога - визнання наказу КП «Смілакомунтеплоенерго» від 20 січня 2020 року № 02-к про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, а також похідні від неї вимоги; позивач обґрунтовує свої вимоги у цивільній справі № 703/557/20 обставинами, які були предметом дослідження та перевірки у цивільній справі № 703/240/20, тобто тими ж самими обставинами. З урахуванням зазначеного є підстави для задоволення клопотання та закриття провадження у справі.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2022 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у справі № 703/557/20 необхідно закрити провадження у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду у справі № 703/240/20, ухваленого щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Стислий зміст постанови Верховного Суду, мотиви касаційного суду

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Колегія суддів, погодилася з висновками судів попередніх інстанції про те, що рішення суду у справі № 703/240/20, що набрало законної сили, ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що й у цій справі, тому закриття провадження у справі є обґрунтованим та правильним.

Верховний Суд відхилив посилання заявника на те, що у цій справі позивач просить визнати незаконним наказ від 20 січня 2020 року № 02-к про його звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, а у справі № 703/240/20 - просив визнати незаконним наказ від 10 січня 2020 року про його звільнення на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України зазначивши, що у справі № 703/240/20 суди встановили, що ОСОБА_1 звільнено із займаної посади 10 січня 2020 року наказом директора КП «Смілакомунтеплоенерго» від 20 січня 2020 року № 02-к за прогули без поважних причин на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Суди у справі № 703/240/20 надали оцінку зазначеному наказу та вирішили по суті вимоги щодо поновлення на роботі, які позивач повторно заявив у справі № 703/557/20. У межах розгляду зазначеної справи суди також встановили, що інший наказ про звільнення позивача з роботи, зокрема наказ від 10 січня 2020 року про звільнення з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України підприємство не видавало, тому предметом спору є законність звільнення позивача з роботи саме на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Обґрунтування незгоди з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду

З таким висновком Верховного Суду про тотожність позовів у цій справі та у справі № 703/240/20 погодитися не можна.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що позов, з приводу якого ухвалено рішення, яке набрало законної сили, є тотожним з позовом, який розглядається.

Позови вважаються тотожними тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави. Нетотожність одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню заінтересованої особи до суду за захистом порушеного права.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої він просить ухвалити рішення, а підставою - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Brumarescu v. Romania» (Брумареску проти Румунії) констатовано існування усталеної практики щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Водночас ЄСПЛ констатує, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою за умови, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

В ухвалі ЄСПЛ від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, якої намагаються досягти.

У справі, що переглядається, сторонами є позивач ОСОБА_1 , відповідачами: КП «Смілакомунтеплоенерго», директор КП «Смілакомунтеплоенерго» Работенко І. П., предмет позову - визнання незаконним звільнення за наказом від 20 січня 2020 року № 02-к на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

У справі № 703/240/20 сторонами були позивач ОСОБА_1 , відповідачами: КП «Смілакомунтеплоенерго», директор КП «Смілакомунтеплоенерго» Работенко І. П., предмет позову - визнання незаконним звільнення за наказом від 10 січня 2020 року на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Отже, предмет у цій справі не є тотожним з предметом позову у справі № 703/240/20, в якій ухвалено рішення про часткове задоволення позову, а тому суди дійшли помилкового висновку про закриття провадження у справі, оскільки спір має бути вирішений по суті.

Посилання судів першої та апеляційної інстанцій на те, що у справі № 703/240/20 суди вже надали оцінку оскаржуваному у цій справі наказу від 20 січня 2020 року № 02-к про звільнення позивача із займаної посади на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, не є підставою для закриття провадження у справі.

За певних умов обставини, встановлені за наслідками вирішення спору у справі № 703/240/20, можуть розглядатися як преюдиційні.

Необхідно також врахувати, що ОСОБА_1 у справі № 703/240/20 не змінював підстав та предмета позову, а новий позов у цій справі з нетотожним предметом був пред`явлений до вирішення по суті справи № 703/240/20.

У рішенні ЄСПЛ від 14 квітня 2021 року у справі за заявою № 25531/12 «Гусєв проти України» Суд нагадав, що принципи змагальності та рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять його в явно гірше становище порівняно з його опонентом (див. рішення у справах «Авотіньш проти Латвії [ВП] (<...>) [GC], заява № 17502/07, пункт 119, й інші посилання, ЄСПЛ 2016, та «Регнер проти Чехії» [ВП] (Regner v. the Czech Republic) [GC], заява № 35289/11, пункт 146, від 19 вересня 2017 року). До того ж, право на змагальний судовий процес, в принципі, означає надання сторонам можливості ознайомлюватися та коментувати всі надані докази або подані зауваження з метою впливу на рішення суду. Крім того, сторони повинні мати можливість подати будь-які докази, необхідні для того, аби їхні вимоги задовольнили (див. рішення у справі «Клінік дез Акація та інші проти Франції» (Clinique des Acacias and Others v. France), заява № 65399/01 та 3 інші заяви, пункти 36-43, від 13 жовтня 2005 року). До того ж, суд, який розглядає справу, повинен сам дотримуватися принципу змагальності, наприклад, якщо він розглядає справу на підставі обґрунтування або заперечення, висловленого ним за власною ініціативою (див. рішення у справі «Чепек проти Чехії» (<...>), заява № 9815/10, пункти 45 та 51-60, від 05 вересня 2013 року) (пункт 26).

Суд зазначив, що хоча, звичайно, саме національні суди повинні визначати правильну правову кваліфікацію позовів на підставі національного законодавства, це має відбуватися із дотриманням принципу справедливого судового розгляду, який передбачає надання належного обґрунтування принаймні стосовно питань, які є вирішальними для результату розгляду справи (пункт 30).

Відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову заявника мають розглядатися як повністю невиправдані та такі, що суперечать вимогам статті 6 Конвенції стосовно справедливості цивільного провадження і принципу змагальності судового процесу (пункт 33).

Висновки

Отже, за наслідками касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень Верховний Суд мав підстави для задоволення касаційної скарги, скасування рішення судів попередніх інстанцій та направлення справи для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

Суддя: В. В. Яремко