Справа № 369/4912/18
Провадження № 2/369/80/22
РІШЕННЯ

Іменем України

06.07.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Дубас Т.В.

при секретарях судових засідань Ріпки Л.Ю., Мазурик Д.С., Житар А.А.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, міськрайонне управління у Києво-Святошинському районі та м.Ірпіні Головного управління Держгеокадастру у Київській області, товариства з обмеженою відповідальністю «Київській регіональний інститут земельної реформи», третя особа ОСОБА_5 , про визнання недійсним рішення сільської ради, державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання незаконним і скасування внесених відомостей до Державного земельного кадастру про земельну ділянку та визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належала земельна ділянка площею 0,1301га для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 . Державний акт на право власності на цю земельну ділянку вона отримала ще в 2007 році. На земельній ділянці знаходиться житловий будинок, який вона отримала у спадок. Частину своєї земельної ділянки площею 0,07га нею було відчужено, а у її власності залишилось 0,0642га.

Власником сусідньої земельної ділянки площею 0,2074 га по АДРЕСА_1 є відповідач по справі ОСОБА_3 . Державний акт на право власності відповідач отримав в 2012 році. При цьому він зареєстрував своє право власності на земельну ділянку, до складу якої увійшла і земельна ділянка площею 0,01га, що належить їй. На даний час відповідач вимагає від неї відступити від нині існуючої межі на 2 метри 11 см вгиб її ділянки, бо має намір продати свою землю.

Вказала, що технічна документація відповідача на його земельну ділянку виготовлена з порушеннями, оскільки накладається на належну їй земельну ділянку орієнтовною площею 0,01 га. Таке накладення грубо порушує її право власності та вільне користування землею. У добровільному порядку відповідач усувати порушення не бажає, а також відсутня законодавча можливість внесення змін до отриманих державних актів. Також вказала, що між парканом та стіною її житлового будинку існує єдиний прохід до будинку шириною всього 1,5м. Межа земельної ділянки відповідача згідно координат, що містяться в базі даних ДЗК, фактично перетинає цей прохід і зменшує його до 0,0 см, тобто взагалі відсутній і вона позбавлена можливості доступу до свого власного будинку, де проживає.

Просила суд:

визнати недійсним та скасувати Державний акт серії ЯМ №941488 на право власності на земельну ділянку площею 0,2074га по АДРЕСА_2 , кадастровий номер 1:01:002:0061, виданий на імя ОСОБА_3 від жовтня 2012 року, зареєстрований за №08884;

визнати незаконним та скасувати внесені відомості про реєстрацію земельної ділянки площею 0,2074га в базі Державного земельного кадастру про присвоєння кадастрового номера 1:01:002:0061 земельній ділянці по АДРЕСА_2 та належить на праві власності ОСОБА_3 та Поземельну книгу, відкриту на земельну ділянку площею 0,2074га по АДРЕСА_2 та належить на праві власності ОСОБА_3 ;

визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,2074га по АДРЕСА_2 та належить на праві власності ОСОБА_3

03 липня 2018 року до суду надійшов відзив представника відповідача Головного управління Держгеокадастру у Київській області. Непогоджуючись з даним позовом вказав, що право власності на земельну ділянку площею 0,2074га зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі технічної документації із землеустрою, розробленої в 2011 році. У складі цієї документації наявне рішення Києво-Святошинського районного суду від 23 листопада 2009 року про визнання рішення ради недійсним щодо передачі земельної ділянки ОСОБА_6 , визнано недійсним державний акт та договір купівлі-продажу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Земельна ділянка з кадастровим номером :002:0037 (як вказує позивачка на свою земельну ділянку) обліковується за ОСОБА_6 , а попередній власник ОСОБА_1 .

Зазначили, що реєстрація права власності на земельні ділянки відбувається уповноваженими органами та у встановленому законодавством порядку. Наявність накладення земельних діяльно унеможливлює її реєстрацію. Скасування державної реєстрації також встановлений законодавством, при цьому не передбачене таке скасування на підставі рішення суду, а поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Просили відмовити в задоволенні позову.

26 вересня 2018 року до суду надійшла заява представника відповідача про застосування строків позовної давності. Вказав, що відносини між сторонами виникли в 2011 році щодо виготовлення та отримання відповідачем технічної документації та реєстрації права власності на землю. А позивач звернувся до суду з порушенням стт.ст.256, 257, 267 ЦК України, тобто з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

26 вересня 2018 року до суду надійшов відзив на позов відповідача ОСОБА_3 . Непогоджуючись з даним позовом вказав, що у встановлений законодавством порядку він отримав дозвіл, виготовив технічну документацію та зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку площею 0,2074 га по АДРЕСА_2 . Будь-яких накладень ні при виготовленні технічної документації, ні при встановленні меж в натурі, ні в подальшому не існувало. У разі якщо помилка меж земельних ділянок виникла в процесі внесення відомостей до Державного земельного кадастру, то вона виправляється державним реєстратором безкоштовно за допомогою програмного забезпечення. Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу щодо недопущення покладення ризиків помилки державних органів на фізичних осіб, такі ризики покладають на саму державу та виправляються лише за її рахунок.

Зазначив, що ОСОБА_1 після відчуження частини своєї земельної ділянки площе. 0,07га, межі земельної ділянки площею 0,0642га, яка залишилась в її користуванні, не виносила в натурі та не встановлювала.

Просив відмовити в задоволенні позову.

17 вересня 2018 року до суду надійшла відповідь на відзив позивача. Зазначила на заперечень доводів відповідачів, що ОСОБА_3 отримав у власність свою земельну ділянку у 2012 році, тобто після неї. Рішенням сільської ради та подальшою приватизацією земельної ділянки відповідачем її позбавлено права власності на земельну ділянку площею 0,01га. Наявність в державному реєстрі запису лише про власність ОСОБА_5 по суті помилкою та не позбавляє її права власності на земельну ділянку. Доводи відповідачів вважає надуманими. Просила задоволити позов у повному обсязі.

23 січня 2019 року до суду надійшла уточнена позовна заява. ОСОБА_1 вказала, що саме при виготовленні технічної документації відповідача було допущено порушення та виникло накладення на її земельну ділянку тобто і рішення сільської ради є неправомірним. При такому відведенні земельної ділянки взагалі відсутній прохід і вона позбавлена можливості доступу до свого власного будинку, де проживає. У державні акти неможливо внести будь-які зміни. Таке накладення порушує її право власності на земельну ділянку, яке виникло в 2007 році, та позбавляє можливості виготовити технічну документацію, яка б точно відповідала розташуванню існуючого об`єкту (земельної ділянки).

Просила суд:

визнати недійсним та скасувати Державний акт серії ЯМ №941488 на право власності на земельну ділянку площею 0,2074га по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:002:0061, виданий на імя ОСОБА_3 від жовтня 2012 року, зареєстрований за №08884;

визнати незаконним та скасувати внесені відомості про реєстрацію земельної ділянки площею 0,2074га в базі Державного земельного кадастру про присвоєння кадастрового номера :01:002:0061 земельній ділянці по АДРЕСА_2 та належить на праві власності ОСОБА_3 та Поземельну книгу, відкриту на земельну ділянку площею 0,2074га по АДРЕСА_2 та належить на праві власності ОСОБА_3 ;

визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,2074га по АДРЕСА_2 з каданс номером :01:002:0061 та належить на праві власності ОСОБА_3 ;

визнати незаконним та скасувати рішення Петропавлівськ-Борщагівської сільської ради №61 від 24 лютого 2011 року «Про затвердження технічної документації щодо складення документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та передачі ОСОБА_3 безоплатно в приватну власність земельну ділянку площею 0,2074га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_2 »;

судові витрати покласти на відповідачів.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 січня 2019 року у якості співвідповідача Петропалівсько-Борщагівська сільську раду Києво-Святошинського району Київської області.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2019 року по справі призначено судову земельну технічну експертизу, провадження по справі зупинено

21 грудня 2019 року до суду надійшло повідомлення про неможливість надання висновку судової земельно-технічної експертизи, повернуто матеріали цивільної справи, провадження по справі відновлено.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 серпня 2020 року по справі призначено судову земельно-технічну експертизу.

23 серпня 2021 року до суду надійшов висновок експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи №376/21-41 від 04 серпня 2021 року.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 серпня 2021 року провадження по справі поновлено.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2021 року підготовче провадження закінчено та призначено справу до розгляду.

У судовому засідання 06.07.2022 позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили задоволити позов.

У судовому засіданні 06.07.2022 представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити в задоволенні позову.

У судове засідання 06.07.2022 інші учасники не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Ст. 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватись і розпоряджатись земельними ділянками.

При розгляді справи судом встановлено, що 03 квітня 2007 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошиснького району Київської області №60 від 02 серпня 2007 року передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,13 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 .

29 грудня 2007 року ОСОБА_1 отримала державний акт серія ЯЕ №973397 на право власності на земельну ділянку площею 0,1301га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:002:0037.

26 червня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0700га, яка становить частину земельної ділянки від загальної площі 0,1301га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:002:0037.

Згідно із статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Право на землю набувається і реалізується громадянами і суб`єктами господарської діяльності виключно відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 35, пункту б частини першої статті 81 ЗК України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельної ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно зі статтями 316, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом частини першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок повинні дотримуватися правил добросусідства та не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

За змістом частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом способів.

Статтею 126 ЗК України встановлено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Також судом встановлено, що суміжним землевласником є ОСОБА_3 .

Рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошиснького району Київської області №87 від 29 липня 2010 року надано дозвіл ОСОБА_3 на розробку технічної документації землеустрою щодо складання документу, що посвідчує право власності на земельну ділянку площею 0,212га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_2 .

Дане рішення не оскаржувалось.

Рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошиснького району Київської області №61 від 24 лютого 2011 року затверджено матеріли інвентаризації земельної ділянки ОСОБА_3 в АДРЕСА_2 . Внесено зміни до рішення №87 від 29 липня 2010 року Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради. Затверджено технічну документацію щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та передано ОСОБА_3 безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,2074га по АДРЕСА_2 .

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 отримав державний акт серія ЯМ №941488 на право власності на земельну ділянку площею 0,2074га в базі Державного земельного кадастру про присвоєння кадастрового номера :01:002:0061 земельній ділянці по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:002:0061.

06 листопада 2017 року ОСОБА_1 надала заяву до компетентних органів, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкрібляк К.П. Даною заявою просила виготовити правовстановлюючий документ на нову сформовану земельну ділянку площею 0,0601 га, яка залишилась після відчуження нею частини земельної ділянки площею 0,0700га від земельної ділянки загальною площею 0,1301га, кадастровий номер :01:002:0037, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно Акту постійної депутатської комісії з питань використання земельних та водних ресурсів, екології і охорони навколишнього середовища Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 22 травня 2018 року комісією було обстежено земельні ділянки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Встановлено, що довжина лінії по фасадній частині земельних ділянок в натурі, які завжди існували, не відповідають розмірам, які зазначені в право встановлювальних документу ОСОБА_3 . При встановленні меж земельних мідянок ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виявлено, що межа фактичного використання дійсно не співпадає з державним актом земельної ділянки ОСОБА_3 . При цьому комісія рекомендувала сторонам провести землевпорядну експертизу.

Даний доказ, поданий позивачем на підтвердження факту незаконної приватизації частини земельної ділянки ОСОБА_3 , суд до уваги не бере. Так, з даного акту не вбачається можливим визначити з яких саме даних виходила комісія, чи витребовувались документи у відповідача, чи запрошувався відповідач на комісію, чи ознайомлювали його з актом та висновками комісії, оскільки підпис ОСОБА_3 на ньому відсутній. Не вказано в даному акті чи відповідають фактичні межі земельної ділянки межам земельної ділянки позивача, вказаній в державному акті. Не можливо встановити ці обставини із схеми накладення, доданої до цього акту. Схема не підписана жодним членом комісії, з якої лише вбачається, що фактичні межі та площі земельних ділянок не співпадають з межами юридичними межами та площами як позивача, так і відповідача.

Як на підставу для визнання недійсним державного акту відповідача та відповідного рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, позивач вказувала, зокрема, на те, що відповідачем було приватизовано частину земельної ділянку площею 0,01га, яка входить до складу земельної ділянки, належної їй на праві власності.

На підтвердження даної обставини за клопотанням позивача було витребувано технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 .

Технічна документація на земельну ділянку позивача відсутня в матеріалах справи.

У технічній документації відповідача наявний акт про встановлення зовнішньої межі земельної ділянки (т.2 а.с.16) від 06 березня 2012 року, який підписаний і позивачем по справі ОСОБА_1 .

Чи підписувався акт про встановлення зовнішньої межі земельної ділянки ОСОБА_1 встановити не вбачається за можливе.

Відповідно до положень статті 55 Закону України від 22 травня 2003 року «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року №43 (чинною на час видачі оскаржуваного державного акту про право власності на земельну ділянку) межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами.

Згідно з пунктом 2.4 вказаної Інструкції перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив`язкою не менш двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним врахуванням координат поворотних точок меж (державній або умовній системі координат) і площі ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки.

Таким чином, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки. Вищезазначеною Інструкцією не передбачено відмови у видачі державного акта на землю за відсутності узгоджених меж.

Як вбачається з матеріалів справи, державний акт на право власності відповідача виданий на підставі технічної документації землеустрою. Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідача встановлені при приватизації власником, що підтверджується наявною технічною документацією. Відповідно і позивачка при приватизації своєї земельної ділянки також погоджувала межу між земельними ділянками. Матеріали справи не містять доказів того, що дані межі не встановлювались, або позивачка мала будь-які претензії до сусіднього землекористувача при отриманні нею державного акту.

Аналіз вказаних норм свідчить, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Аналогічний висновок міститься у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №580/168/16-ц, постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №445/297/17.

Крім того, з державного акту позивача ОСОБА_1 встановлено, що суміжним землекористувачем на час отримання нею акту був: від літери Г до А ОСОБА_6 .

З державного акту відповідача вбачається, що суміжним землевласником від літери Б до В є ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що первинно спірна межа була погоджена ще при отриманні позивачем у 2007 році свого державного акту. Будь-яких заперечень остання не мала та погодилась саме на таку межу.

Також за клопотанням позивача було проведено судову експертизу та в матеріалах справи наявний висновок судового експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи №376/21-41 від 04 серпня 2021 року.

Судовий експерт надав наступні висновки:

фактичні межі земельної ділянки ОСОБА_3 не відповідають межам, зазначеним в технічній документації із землеустрою, на підставі яких був виданий державний акт, та не відповідають державному акту; фактичні межі земельної ділянки ОСОБА_1 не відповідають межам, зазначеними в електронному файлі формату XML на земельну ділянки;

встановити відповідність фактичного користування земельною ділянкою ОСОБА_3 та ОСОБА_1 правовстановлюючому документу на земельну ділянку не вбачається за можливе через відсутність координат поворотних точок меж земельної ділянки у визначеному документів;

виявлено часткове накладення юридичних меж земельної ділянки ОСОБА_3 на фактичні межі земельної ділянки ОСОБА_1 , визначені згідно проведених топографо-геодезичних робіт. Площа накладення становить 0,0133га.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.ч.1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачка як на підставу своїх вимог вказувала на незаконність включення частини її приватизованої земельної ділянки до складу земельної ділянки відповідача. Разом з тим, належних та допустимих доказів таким обставинам суду не надала. При проведенні експертизи було встановлення накладення меж. Але накладання юридичної межі на фактичну межу. Експертом не було встановлено порушення юридичних меж земельних ділянок та будь-якого накладання меж земельних ділянок по державним актам або технічній документації.

Позивачка отримала свій державний акт ще в 2007 році, відповідач у 2012 році, тобто спірна межа вже була погоджена позивачем вперше. Матеріали справи не містять доказів того, що встановлена експертом площа накладання 0,0133га входила до складу земельної ділянки позивача за державним актом, а згодом повторно включена до земельної ділянки відповідача. Проведеною експертизою підтверджено лише факт невідповідності фактичних меж земельних ділянок межам, встановленими правовстановлюючими документами, наданим експерту іншої документації як відповідача, так і позивача.

Питання наявності помилок при внесенні поворотних точок, інших відомостей до Державного земельного кадастру як при приватизації земельної ділянки позивача, так і відповідача, в даній справі не досліджувалось. Також враховуючи межі заявлених позовних вимог суд не досліджує правильність встановлення меж земельної ділянки при отриманні державного акту ОСОБА_6 , який в подальшому визнаний судом недійсним.

Оскільки позивачка не надала доказів на підтвердження своїх вимог, матеріали справи не містять доказів щодо встановлення відповідачем меж земельної ділянки з порушення меж земельної ділянки позивача, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.14 Конституції України, ст.. 78 ЗК України, ст.ст.11, 15, 16, 316, 319, 321, 391, ЦК України, ст.ст. 12, 76, 77, 81, 89, 141, 200, 206, 263-265, 353-355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, міськрайонне управління у Києво-Святошинському районі та м.Ірпіні Головного управління Держгеокадастру у Київській області, товариства з обмеженою відповідальністю «Київській регіональний інститут земельної реформи», третя особа ОСОБА_5 , про визнання недійсним рішення сільської ради, державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання незаконним і скасування внесених відомостей до Державного земельного кадастру про земельну ділянку та визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки - відмовити.

Повний текст рішення суду вготовлено 12.07.2022.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: Т.В. Дубас