Дата документу 29.11.2022 Справа № 336/726/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/726/22 Головуючий у 1 інстанції: Зарютін П.В.
Провадження № 22-ц/807/2114/22 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«29» листопада 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу від 19.01.2022 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

У спірній квартирі не проживає, але залишився зареєстрованим онук колишнього власника квартири, відповідач по справі, який не є членом її родини.

Наявність реєстрації позивача в квартирі впливає на розмір комунальних послуг, перешкоджає їй отримати субсидію по сплаті комунальних послуг.

На підставі зазначеного просила усунути їй перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2022 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на подання відзиву на позовну заяву, недоведеність позивачем його не проживання у спірній квартирі, здійснення ним платежів за комунальні послуги, ОСОБА_2 при придбанні квартири було відомо про його реєстрацію та проживання у квартирі, недобросовісність дій сторін договору купівлі-продажу від 19.01.2022 року, нездійснення ОСОБА_2 оплати комунальних послуг, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, вирішити питання про судові витрати.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вказаним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з відсутності правової підстави для збереження подальшої реєстрації відповідача за вказаною адресою, що створює перешкоди у користуванні та розпорядженні позивачкою її майном. При обранні способу захисту у здійсненні права власності позивачкою, суд виходив зі змісту ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-1V від 11.12.2003 року у відповідності до якої зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду.

За змістом ст.ст.316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 19 січня 2022 року за реєстровим № 200 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.34).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.01.2022 р. № 295369005, сформованого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., об`єкт нерухомого майна квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 (а.с.5).

Відповідно до відомостей департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради. відповідач ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

За змістом позову відповідач не є членом сім`ї позивача та на час звернення до суду з вказаним позовом не проживає у спірній квартирі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами, відповідач ОСОБА_1 вселився до спірної квартири у віці трьох років як член сім`ї колишнього власника квартири, а саме бабусі ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.42), та матері ОСОБА_4 , продавцем квартири за договором (а.с.34).

На підтвердження факту проживання у спірній квартирі на час звернення позивача до суду відповідач. надав наступні письмові докази:

- копію довідки голови ЖБК№ 322 «Машинобудівник-28» Василенко Л.О. від 07.02.2022 року про те, що ОСОБА_1 з 2003 року та на даний час проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Зареєстрований за вказаною адресою з 31.03.2015 року (а.с.44);

- копію характеристики голови ЖБК№ 322 «Машинобудівник-28» Василенко Л.О. від 25.01.2021 року, виданої ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.41);

- копію квитанції (рахунку на сплату житлово-комунальних та інших послуг) за січень 2022 року, особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , за змістом якої сплачено 700 гривень (а.с.45).

Зазначені письмові докази не спростовані позивачем, що є її обов`язком в розумінні вимог статті 12 ЦПК України, будь - яких інших доказів на підтвердження факту не проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі позивачем не надано.

Відповідно до вимог статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Колегія суддів звертає увагу, що єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у цьому випадку - позивача).

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

При зверненні до суду у січні 2022 року та під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем не було надано доказів щодо не проживання відповідача ОСОБА_1 в спірній квартирі.

Згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В судовому засіданні апеляційного суду представником позивача ОСОБА_5 було заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи копії договору про централізовану охорону квартири за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного позивачкою ОСОБА_2 .

Однак, наявності таких об`єктивних обставин неможливості подання зазначених доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї заявницею не наведено, а судом не встановлено.

Положеннями ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 06 квітня 2022 року в справі № 332/2378/19 (провадження № 61-8703св21) зазначено, що позивач пред`явив позовні вимоги як про виселення ОСОБА_6 , так і про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. З урахуванням установлених судами обставин щодо реального проживання ОСОБА_6 у спірній квартирі, позовні вимоги ОСОБА_7 про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, не підлягають задоволенню з огляду на обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права в цій частині.

Верховний Суд у постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 331/4799/16 (провадження № 61-7504св22), приймаючи до уваги встановлені судами обставини продовження проживання ОСОБА_8 у спірній квартирі після укладення договору купівлі-продажу, в задоволенні позовної вимоги про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід було відмовити внаслідок обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права в цій частині.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року№3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

За встановлених апеляційним судом обставин ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_2 є пред`явлення вимоги в порядку статті 391 ЦК України про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження належним йому майном шляхом виселення відповідача.

З урахуванням наведеного, висновки суду першої інстанції про відсутність правової підстави для збереження подальшої реєстрації відповідача у спірній квартирі є передчасними.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Як встановлено статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, як вбачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами, відповідач ОСОБА_1 вселився до спірної квартири у віці трьох років як член сім`ї колишнього власника квартири, а саме бабусі ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.42), та матері ОСОБА_4 , продавцем квартири за договором (а.с.34).

З огляду на приписи приведених вище норм у їх сукупності процесуальним завданням позивача було доведення суду за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, із дотриманням принципу їх достатності (статті 7780 ЦПК), фактів не проживання відповідача у квартирі. Натомість, ОСОБА_2 не довела зазначеного факту та не надала суду належних доказів на спростування наданих ОСОБА_1 письмових доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 частково знайшли своє підтвердження.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла до висновку про наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції відповідно до п.п. 3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_1 має право на компенсацію судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, в розмірі 1 488,60 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2022 року у цій справі скасувати та ухвалити нову постанову наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) гривень 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 02 грудня 2022 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова