РІШЕННЯ

іменем України

Справа № 285/4640/21

провадження у справі № 2/0285/138/22

27 травня 2022 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючої судді Сташків Т.Г.,

за секретаря судового засідання Матвіюк Т.М.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новоград-Волинський

за правилами загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Українська залізниця про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

01.09.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить стягнути з відповідача на його користь: 1) заборгованість по заробітній платі за період роботи з лютого 2018 року до 13 серпня 2021 року з урахуванням індексації та компенсації частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати; 2) стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 13 серпня 2021 року до дня ухвалення судового рішення у зазначеній справі; вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що з 14.03.1995 року він працював на посаді начальника станції ІІ класу Новоград-Волинський-І виробничого підрозділу Коростенська дирекція залізничних перевезень регіональної філії Південно-Західна залізниця АТ Укрзалізниця. Після його незаконного звільнення, яке відбулось 03.07.2017 року, рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 15.01.2018 року № 285/2623/17 його було поновлено на роботі на посаді начальника зазначеної станції. Станом на час незаконного звільнення позивача з роботи 03.07.2017 року та рішення суду від 15.01.2018 року про поновлення позивача на роботі станція Новоград-Волинський-І відносилась до ІІ класу. В подальшому наказом відповідача від 06.08.2021 року позивач був звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Однак, позивачу стало відомо, що класність станції Новоград-Волинський-І у першому кварталі 2018 року була підвищена до І класу, а у 2021 році знову була знижена до ІІ класу. При цьому при підвищенні класності станції для всіх працівників, заробітна плата яких прив`язується до класності станції, у тому числі начальника станції, посадові оклади підвищуються автоматично, відповідно до нового штатного розпису. Проте заробітна плата на момент, коли станція Новоград-Волинський-І відносилась до І класу, виплачувалась позивачу не в повному обсязі та у невідповідності до штатного розпису, помилкового виходячи із ІІ класу станції. Роботодавець продовжував нараховувати заробітну плату з лютого 2018 року до 13 серпня 2021 року за зниженим посадовим окладом, який не відповідав посадовому окладу, встановленому штатним розписом. Посадовий оклад з урахуванням І класу станції в розмірі 12 670 грн. був нарахований позивачу починаючи лише з 01.04.2021 року. Тобто на протязі з 01.07.2019 року до 01.04.2021 року (21 місяць) позивач не отримував заробітну плату у повному обсязі.

19.10.2021 року відповідач подав відзив на позов, у якому просить відмовити в позові за необґрунтованістю. Зазначає, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 15.01.2018 року № 285/2623/17 позивач був поновлений на роботі на посаді начальника станції Новоград-Волинський-І саме ІІ класу з посадовим окладом 6 875 грн., що має преюдиційне значення. При цьому, позивач не виконував роботу начальника станції відповідно до посадової інструкції. На момент поновлення позивача на роботі, його посадовий оклад у розмірі 6 875 грн. відповідав посадовому окладу керівника структурної одиниці начальника станції ІІ класу. Також відбувалось збільшення посадового окладу начальника станції ІІ класу з 01.04.2018 року 11 480 грн., з 01.07.2019 року 12 670 грн., з 01.06.2021 року 13 937 грн. Отже заробітна плата позивачу нараховувалась та виплачувалась у повному обсязі. При звільненні позивача йому було здійснено виплату згідно з колективним договором в розмірі 168 500 грн., щорічну допомогу на оздоровлення в розмірі 11 340 грн., заробітну плату за серпень в розмірі 14 460 грн. 57 коп., що підтверджується платіжними відомостями від 13.08.2021 року № 40309, № 40310. Тобто при звільненні розрахунок із позивачем здійснений у повному обсязі (т. 1 а.с. 59).

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_2 повідомила, що вона є менеджером з персоналу Коростенської дирекції. Починаючи з 2014 року ОСОБА_1 фактично не працював. За рішенням суду він поновлений на посаді начальника ІІ класу. В нього був окремий кабінет, але ніякої роботи він не виконував. Премії ОСОБА_1 виплачувались регулярно.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що з 2012 до 2018 року він працював на посаді начальника станції. Він керує штатом, вирішує всі робочі питання. ОСОБА_1 ніякої діяльності на станції не здійснює. Людина була на посаді, хоча фактично нічого не робила. Позивач згідно посадової інструкції йому не підпорядкований, він не уповноважений контролювати чи знаходиться він на робочому місці. Табель складає він.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що з 14.03.1995 року позивач працював на посаді начальника станції Новоград-Волинський-І виробничого підрозділу Коростенська дирекція залізничних перевезень регіональної філії Південно-Західна залізниця АТ Укрзалізниця ІІ класу (Т. 1 а.с. 16).

Наказом Коростенської дирекції залізничних перевезень ПАТ «Укрзалізниця» від 03.07.2017 року № 622/ос ОСОБА_1 звільнено з посади начальника станції Новоград-Волинський-І виробничого підрозділу Коростенська дирекція залізничних перевезень регіональної філії Південно-Західна залізниця АТ Укрзалізниця ІІ класу на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 15.01.2018 року № 285/2623/17 визнано незаконним наказ відповідача № 622/ос від 03.07.2017 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи та поновлено його на роботі на посаді начальника станції Новоград-Волинський-1 ІІ класу Виробничого підрозділу «Коростенська дирекція залізничних перевезень» Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» з 04.07.2017 року.

Наказом Коростенської дирекції залізничних перевезень ПАТ «Укрзалізниця» від 31.01.2018 року № 106/ос на підставі зазначеного рішення суду ОСОБА_1 поновлено на роботі та допущено до роботи (Т. 1 а.с. 17).

Станом на 2018 рік посадовий оклад начальника станції Новоград-Волинський-І становив 6 875 грн. (Т. 1 а.с. 175).

Згідно штатного розпису посадовий оклад начальника станції збільшувався з 01.04.2018 року 13 870 грн. (Т. 1 а.с. 179), з 20.02.2019 року 14 900 грн. (Т. 1 а.с. 183), з 01.03.2021 року 15 310 грн. (т. 1 а.с. 191), з 01.06.2021 року 16 841 грн., з 01.07.2021 року 13 937 грн. (Т. 1 а.с. 201).

Однак, фактично збільшення посадового окладу позивачу здійснювалось наступним чином: з 01.04.2018 року 11 480 грн., з 01.07.2019 року 12 670 грн., з 01.06.2021 року 13 937 грн., що не узгоджується з розміром посадового окладу начальника станції, визначеного штатним розписом (Т. 1 а.с. 32, Т. 1 а.с. 179-201).

Наказом відповідача від 06.08.2021 року позивач був звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. (Т. 1 а.с. 35).

Класність станції Новоград-Волинський-І встановлювалась наступним чином:

з березня 2016 року до січня 2018 року станція належала до ІІ класу;

з лютого 2018 року до квітня 2021 року станція належала до І класу;

з травня 2021 року до серпня 2021 року станція належала до ІІ класу (Т. 1 а.с. 64, 173).

І. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням індексацій та компенсацій частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати, суд виходить з наступного.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом встановлено, що станом на 2018 рік посадовий оклад начальника станції Новоград-Волинський-І становив 6 875 грн. (Т. 1 а.с. 175) та згідно штатного розпису посадовий оклад начальника станції збільшувався з 01.04.2018 року 13 870 грн. (Т. 1 а.с. 179), з 20.02.2019 року 14 900 грн. (Т. 1 а.с. 183), з 01.03.2021 року 15 310 грн. (т. 1 а.с. 191), з 01.06.2021 року 16 841 грн., з 01.07.2021 року 13 937 грн. (Т. 1 а.с. 201).

Однак фактично збільшення розміру посадового окладу позивачу здійснювалось не у відповідності до штатного розпису підприємства, а саме: з 01.04.2018 року 11 480 грн., з 01.07.2019 року 12 670 грн., з 01.06.2021 року 13 937 грн. (Т. 1 а.с. 32).

Отже, нарахування та виплата позивачу заробітної плати, виходячи з меншого розміру посадового окладу начальника станції, ніж передбачено штатним розписом підприємства, свідчить про порушення відповідачем вимог трудового законодавства України, а тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі.

Посилання відповідача на те, що заробітна плата позивачу виплачувалась згідно посадового окладу начальника станції ІІ класу, оскільки рішенням суду від 15.01.2018 року позивач був поновлений на роботі саме на посаді начальника станції ІІ класу, не заслуговують на увагу, оскільки після ухвалення судом вищезазначеного рішення класність станції змінювалась, й відповідно змінювались посадові оклади штатних одиниць, що відображено у штатному розписі підприємства.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Аналогічні положення визначені також у Законі України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Оскільки заробітна плата у розмірі, визначеному штатним розписом, не виплачувалась позивачу у строки, передбачені ст. 115, ч. 1 ст. 47, ст. 116 КЗпП України, то згідно вимог зазначених вище нормативних актів з роботодавця на користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати.

Також положеннями ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Тому вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням індексації є законними та підлягають задоволенню.

Позивачем надано розрахунок заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з червня 2018 року до серпня 2021 року в сумі 239 995 грн. (Т. 2 а.с. 154-167).

Відповідачем надано контррозрахунок зазначеної заборгованості (Т. 2 а.с. 174-178).

При визначенні суми заборгованості, яка підлягає стягненню, суд зважає, що рішенням суду № 285/2096/21 від 21.09.2021 року скасований встановлений для позивача наказом № 236 від 27.04.2020 року режим роботи неповного робочого тижня з 20.07.2020 року до 15.04.2021 року, проте фактично ОСОБА_1 не виходив на роботу по понеділках за вказаний період, тому відсутні підстави для оплати зазначених днів як простою.

Також при обрахуванні розміру заробітної плати слід виходити з класності станції та відповідного окладу певної посади, тому обґрунтованим є збільшення посадового окладу начальника при підвищенні класності станції та його зменшення при зниженні класності станції.

Відтак підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з квітня 2018 року до 13 серпня 2021 року у розмірі 188 320,05 грн. з урахуванням індексації та компенсації частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідно до наданого відповідачем контррозрахунку.

Зазначена сума вказана без відрахування зборів та обов`язкових платежів.

ІІ. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд керується наступним.

Згідно із ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно розрахунку відповідача середньоденна заробітна плата позивача становить 1121,45 грн. (Т. 2 а.с. 178).

Враховуючи п`ятиденний робочий тиждень кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з моменту звільнення ОСОБА_1 до дня прийняття рішення по справі становить 200 робочих днів, тому розмір середнього заробітку складає 224 290 грн.

Одночасно, вирішуючи питання щодо застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при вирішенні судом питання щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь працівника, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід зазначити, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

При розгляді справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати, зокрема, від розміру недоплаченої суми.

Саме такі висновки щодо застосування положень статті 117 КЗпП України викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року № 761/9584/15-ц, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають врахуванню судом першої інстанції.

В судовому засіданні встановлено, що заробітна плата позивачу у меншому розмірі, ніж визначено посадовим окладом, відповідачем нараховувалась з квітня 2018 року до моменту звільнення та загальний розмір заробітку позивача за вказаний період мав становити 1 197 179 грн., тобто, недоплачена сума за вказаний період становить 188 320,05 грн., що становить 16% заробітку ОСОБА_1 .

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 35 886,40 грн., що є 16% обрахованої судом суми середнього заробітку 224 290 грн.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 908 грн., а також з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1% від суми заборгованості по заробітній платі.

Керуючись статтями 4, 10-12, 76-82, 141, 258-259, 264-265, 268, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до акціонерного товариства Українська залізниця (03150, вул. Єжи Ґедройця, 5, м Київ, код ЄДРПОУ 40075815) задовольнити частково.

Стягнути з акціонерного товариства Українська залізниця на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з квітня 2018 року до 13 серпня 2021 року у розмірі 188 320,05 грн. з урахуванням податків та обов`язкових платежів, індексації та компенсації частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Стягнути з акціонерного товариства Українська залізниця на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 серпня 2021 року до дня ухвалення судового рішення у зазначеній справі у розмірі 35 886,40 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства Українська залізниця на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908 гривень.

Стягнути з акціонерного товариства Українська залізниця в дохід держави судовий збір в розмірі 1883,20 гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складення повного судового рішення 03.06.2022 року.

Головуюча суддя Т.Г. Сташків