ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 551/790/17 Номер провадження 22-ц/814/965/22Головуючий у 1-й інстанції Вергун Н. В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 16 грудня 2021 року та додаткове рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 30 грудня 2021 року у складі судді Вергун Н. В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Агроекологія» про стягнення орендної плати та штрафних санкцій за несвоєчасну виплату орендної плати,

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до ПП «Агроекологія» про стягнення орендної плати та штрафних санкцій за порушення строків виплати орендної плати.

Позов мотивовано тим, що 06.05.2008 між ОСОБА_2 та ПП «Агроекологія» укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,6233 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :00:011:0059, яка розташована на території Михайликівської сільської ради Шишацького району Полтавської області.

Після смерті ОСОБА_2 28.04.2015, позивач успадкувала вказану земельну ділянку та 25.03.2016 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Маючи намір самостійно обробляти земельну ділянку, позивач 25.02.2016 звернулася до ПП «Агроекологія» із письмовою заявою про розірвання договору оренди землі, проте у добровільному порядку відповідач розірвати договір оренди не погодився, у зв`язку з чим 12.08.2016 вона подала позов до суду.

Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 04.01.2017, яке набрало законної сили 01.06.2017, її позовні вимоги були задоволені в повному обсязі, розірвано договір оренди землі від 06.05.2008, зобов`язано ПП «Агроекологія» повернути ОСОБА_1 спірну земельну ділянку.

Разом з тим, орендна плата за 2016 рік так і залишилася не виплаченою. У серпні 2016 року та червні 2017 року позивач зверталася до відповідача з проханням виплатити їй орендну плату за 2016 рік та частину 2017 року, проте її звернення залишено відповідачем без розгляду.

Посилаючись на наведені у позові обставини, просила суд стягнути на її користь з відповідача заборгованість по невиплаченій орендній платі у розмірі 3 814,77 грн, що складається з 3% річних від нормативної грошової оцінки земельної ділянки станом на 2016 рік у розмірі 127 159,27 грн, та штрафні санкції за несвоєчасну виплату орендної плати у загальному розмірі 28 312,60 грн, нарахованих за період з 01 січня по 31 травня 2017 року.

Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 16 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Приватного підприємства «Агроекологія» на користь ОСОБА_1 заборгованість по орендній платі за 2016 рік у розмірі 1 335,42 грн, пеня в розмірі 90,63 грн та 3% річних у розмірі 11,30 грн, а всього стягнуто 1 437,35 грн.

У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судові витрати, пов`язані з сплатою судового збору, в розмірі 611,40 грн.

Стягнуто з Приватного підприємства «Агроекологія» в дохід держави судові витрати, пов`язані з сплатою судового збору, в розмірі 28,60 грн.

Додатковим рішенням цього суду від 30 грудня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства «Агроекологія» витрати за проведення судово-економічної експертизи в розмірі 15 613,42 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю позивачем факту невиконання відповідачем умов договору оренди землі щодо виплати орендної плати у розмірі та у строки, визначені договором, та наявністю у зв`язку з цим підстав для стягнення заборгованості по орендній платі з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за статтею 625 ЦК України, а також пені. Розподіл судових витрат за проведення судово-економічної експертизи за клопотанням відповідача суд здійснив пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Не погодившись з вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, а у задоволенні заяви ПП «Агроекологія» про стягнення з неї витрат за проведення судово-економічної експертизи відмовити.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо вирахування орендної плати виходячи з розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки, зазначеної в договорі оренди землі, оскільки нормами чинного законодавства України передбачено запровадження рекомендованого мінімального розміру орендної плати, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати без внесення відповідних змін до договору у письмовій формі.

Таким чином, відповідач зобов`язаний був самостійно за наявності відомостей про нормативну грошову оцінку землі перерахувати розмір орендної плати, тому вважає, що суд невірно вирахував розмір орендної плати та, відповідно, пені і 3% річних, а також допустив арифметичну помилку у підрахунках.

Стосовно стягнутої з неї суми витрат на проведення експертизи зазначала, що експертиза у справі була проведена за клопотанням відповідача, хоча необхідність її проведення викликає сумнів, оскільки для обчислення пені та 3% річних не потрібні спеціальні знання, так як їх розмір визначається судом шляхом математичних розрахунків з урахуванням норм законодавства та умов договору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПП «Агроекологія» просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК).

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина тринадцята статті 7 ЦПК).

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що 06.05.2008 між орендодавцем ОСОБА_2 та орендарем ПП «Агроекологія» укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,6233 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :00:011:0059, яка розташована на території Михайликівської сільської ради Шишацького району Полтавської області та належала орендодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ПЛ № 020406 від 14.03.2001 за № 278. Договір зареєстрований в Шишацькому ВО Миргородського РВ Центру ДЗК, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 11.12.2008 за № 45 (а. с. 8-9, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, внаслідок чого відкрилася спадщина на вказану земельну ділянку.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.03.2016, виданого державним нотаріусом Машівської державної нотаріальної контори Асановою Р. Ш., зареєстрованого в реєстрі за № 348, на підставі заповіту, посвідченого секретарем виконкому Михайликівської сільської ради Шишацького району Полтавської області Костенко А. А. 19.11.1999 за р. № 247, спадщину після померлої ОСОБА_2 прийняла її донька ОСОБА_1 (а. с. 10, т. 1).

Заочним рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 04 січня 2017 року, яке набрало законної сили 01 червня 2017 року, за позовом ОСОБА_1 . Договір оренди земельної ділянки, укладений 06.05.2008 між ОСОБА_2 та ПП «Агроекологія», зареєстрований 11.12.2008 в Державному реєстрі земель за № 145 Шишацьким ВО Миргородського РВ Полтавської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», розірвано; зобов`язано ПП «Агроекологія» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,6233 га, яка розташована на території Шишацької селищної ради, кадастровий номер :00:011:0059 (а.с. 16-17, т. 1).

На час розірвання договору оренди землі та вирішення цієї справи орендна плата за 2016 рік позивачу не виплачена.

За умовами пунктів 9-11 договору оренди землі від 06.05.2008 орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на протязі року, але не пізніше 31 грудня, з урахуванням індексу інфляції.

Згідно пункту 5 договору оренди землі нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 39 603,29 грн.

Пунктом 14 договору передбачено, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 120% від облікової ставки НБУ несплаченої суми за кожен день прострочення.

Судова колегія погоджується з висновками районного суду, що згідно погодженого сторонами договору оренди землі розмір орендної плати становить 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки - 39 603,29 грн, що складає 1 188,10 грн, а з урахуванням індексу інфляції за 2016 рік - 112,4% становить 1 335,42 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги в цій частині ґрунтуються на власному тлумаченні позивачем умов договору та норм чинного законодавства України.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотною умовою договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення, перегляду та відповідальності за її несплату.

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України) - частини перша, друга статті 21 Закону України «Про оренду землі».

За змістом статті 30 Закону України «Про оренду землі», частин першої, другої статті 651 ЦК України зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. За відсутності такої згоди такий договір може бути змінений за рішенням суду лише у випадках, встановлених умовами договору або в силу закону.

Законом України «Про оцінку землі» (статті 1, 5, 18) встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок - це капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами; нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується, зокрема, для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності; нормативна грошова оцінка земельних ділянок сільськогосподарського призначення, розташованих за межами населених пунктів, проводиться не рідше ніж один раз на 5-7 років.

Статтею 632 ЦК України передбачено застосування у встановлених законом випадках цін (тарифів, ставок тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. При цьому зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Таким чином, виходячи з положень статей 21, 30 Закону України «Про оренду землі» та статей 628, 632 ЦК України законодавча зміна нормативної грошової оцінки землі може бути підставою для зміни розміру орендної плати в односторонньому порядку лише, якщо це погоджено сторонами у договорі.

Між тим, таких умов договір оренди землі від 06.05.2008 не містить, тому доводи апеляційної скарги, що відповідач має самостійно перераховувати розмір орендної плати за наявності відомостей про нормативну грошову оцінку землі без внесення відповідних змін до договору є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

За правилами статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини другої статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі № 6-49цс12, від 24.10. 2011 року у справі № 6-38цс11, від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14).

Заходи відповідальності за порушення грошового зобов`язання та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена (постанови Верховного Суду України від 6.06.2012 року у справі № 6-49цс12, від 30.10.2013 року у справі № 6-59цс13).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відповідно до пункту 14 договору та частини другої статті 625 ЦК України позивач має право на пеню у розмірі 120% облікової ставки НБУ від несплаченої суми орендної плати за кожний день прострочення та 3% річних.

При цьому суд вірно здійснив розрахунок пені згідно умов договору, який відповідає методиці розрахунку пені за формулою пеня = ставка НБУ (%) х 120% : 100% : 365 днів х сума боргу х кількість днів.

Проте, при підрахунку 3% річних за статтею 625 ЦК України суд помилково визначив період прострочення боржника з 01.06.2017 по 11.09.2017, не взявши до уваги, що встановлений договором строк виплати орендної плати - до 31 грудня кожного року оренди, отже, прострочення відповідача з виплати орендної плати за 2016 рік почалось з 01.01.2017, а позовні вимоги про застосування штрафних санкцій обмежуються періодом з 01.01.2017 по 31.05.2017, тому за заявлений позивачем період прострочення 3% річних становить 16,57 грн = (3/365/100)х151х1335,42.

За наведених обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні у частині визначення розміру 3% річних від простроченої суми за спірний період.

В іншій частині підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції по суті позовних вимог, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права, апеляційним судом не вбачається.

Стосовно доводів апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 25 вересня 2017 представник відповідача за довіреністю Мельников Д. О. заявив клопотання про призначення у справі судово-економічної експертизи (а. с. 85, т. 1).

Ухвалою Шишацького районного суду Полтавської області від 02 жовтня 2019 року вказане клопотання було задоволено та у справі призначено судово-економічну експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. М.С. Бокаріуса (а. с. 193- 194, т. 3).

21 травня 2020 року матеріали цивільної справи № 551/790/17 повернулися на адресу суду без проведення експертизи через не здійснення відповідачем оплати її вартості (а. с. 216, т. 3)

Ухвалою суду від 26 травня 2020 року провадження у справі поновлено з призначенням її до розгляду у відкритому підготовчому засіданні.

29 липня 2020 року на електронну адресу суду від генерального директора ПП «Агроекологія» ОСОБА_3 надійшло клопотання про призначення у справі повторної судово-економічної експертизи, проведення якої заявник просив доручити експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Ухвалою суду від 30 липня 2020 року клопотання генерального директора ПП «Агроекологія» Лук`яненка Г.В. задоволено частково, у справі призначено судово-економічну експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. М. С. Бокаріуса (а. с. 4-6, т. 4).

02 лютого 2021 року на адресу суду повернулися матеріали цивільної справи № 551/790/17 разом з висновком проведеної судово-економічної експертизи № 15179 від 15 грудня 2020 року (а. с. 22-28, т. 4).

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 витрат за проведення судово-економічної експертизи, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем за проведення експертизи було сплачено 16 344 грн, а тому у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 з неї підлягають стягненню витрати за проведення експертизи пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 15 613,42 грн.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна, з огляду на наступне.

Згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Порядок відшкодування витрат, пов`язаних із залученням (викликом) свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів, проведенням експертиз врегульовано нормами статті 139 ЦПК України.

За змістом частин четвертої, шостої, сьомої, восьмої статті 139 ЦПК України суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, положеннями ЦПК України передбачено відшкодування стороні витрат на проведення експертизи, які підтверджені відповідними договорами, рахунками та іншими доказами.

Розмір витрат на підготовку експертного висновку та розмір витрат на проведення судово-економічної експертизи, входять до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані відповідні документи, що свідчать про оплату проведення експертизи, які мають бути оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на проведення експертизи, підготовку експертного висновку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Верховним Судом у постанові від 17 червня 2021 року у справі № 826/8962/18 зроблено висновок про відсутність підстав для присудження витрат на проведення судово-економічної експертизи за не підтвердження належними документами проведеної оплати таких витрат. При цьому суд виходив з того, що розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), тобто сторона яка подавала заяву про розподіл судових витрат та особа, яка заінтересована в ухваленні рішення про стягнення на його користь судових витрат, має самостійно подати до суду належні докази понесених витрат, зокрема платіжні доручення, які мають бути засвідчені в установленому порядку банківською установою.

Заявлена відповідачем до відшкодування сума на оплату судово-економічної експертизи - 16 344 грн визначена експертною установою у акті № 15179 здачі-приймання висновку експерта від 15.12.2020 (а. с. 29, т. 4), проте ПП «Агроекологія» до суду не надано ані платіжних документів, ані рахунків, ані квитанцій, які б підтверджували сплату витрат за проведення цієї експертизи й матеріали справи таких доказів не містять.

Суд першої інстанції наведених обставин не врахував та за відсутності належних та достатніх доказів понесених відповідачем витрат на проведення експертизи, дійшов необґрунтованого висновку про ухвалення додаткового рішення та стягнення з позивача на користь відповідача 15 613,42 грн витрат за проведення судово-економічної експертизи, у зв`язку з чим додаткове рішення підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні заяви представника ПП «Агроекологія» адвоката Мельникова Д. О. у розподілі витрат, які відповідачем не були понесені.

За правилами частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 16 грудня 2021 року змінити в частині визначення розміру 3% річних за період з 01.01.2017 по 31.05.2017, з 11,30 грн на 16,57 грн, відповідно змінити загальну суму стягнення з 1 437,35 грн на 1 442,62 грн.

Змінити розподіл судових витрат зі сплати судового збору в дохід держави з ОСОБА_1 з 611,40 грн на 611,27 грн, з Приватного підприємства «Агроекологія» з 28,60 грн на 28,73 грн.

В іншій частині рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 16 грудня 2021 року залишити без змін.

Додаткове рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 30 грудня 2021 року - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні заяви представника Приватного підприємства «Агроекологія» - адвоката Мельникова Дениса Олександровича про ухвалення додаткового рішення в частині розподілу витрат за проведення судово-економічної експертизи - відмовити.

Стягнути з Приватного підприємства «Агроекологія» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 43,10 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна