КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2022 року

справа № 363/1732/16-ц

провадження № 22-ц/824/2896/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Олійника В.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

тертя особа: Петрівська сільська рада Вишгородського району Київської області

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 серпня 2021 року, постановлено під головуванням судді Баличевої М.Б., у справі за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , тертя особа: Петрівська сільська рада Вишгородського району Київської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого паркану,-

В С Т А Н О В И В :

В травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою в якій просила:

зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, що належить ОСОБА_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно збудованого цегляного паркану на межі земельних ділянок;

зобов`язати ОСОБА_2 не вчиняти дій, які б порушували права або створювали небезпеку порушення прав землевласника ОСОБА_1 та стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю позивач є власником земельної ділянки площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 - власник сусідньої земельної ділянки. На межі їх земельних ділянок відповідач, звела капітальний цегляний паркан на бетонному фундаменті висотою 3 м., довжиною більше 15 м., чим порушила правила добросусідства. Жодного дозволу на будівництво капітальної споруди відповідач не отримувала, а також не погоджувала його зведення з позивачем. Оскільки цегляний мур був зведений без дотримання будівельних норм і правил він почав руйнуватися на територію земельної ділянки позивача, осипається цегла та цементний розчин, що роблять ґрунт неродючим по довжині всього паркану. Крім того, висота паркану перешкоджає продуванню вітру та потраплянню сонячного світла на земельну ділянку, що погіршує природну інсоляцію, що приводить до постійного затінення. Заперечення позивача щодо незаконного будівництва відповідач нехтувала. На підставі викладеного, позивач змушена звернутися до суду для захисту своїх порушених прав.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 05 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити.

Вимоги обґрунтовані тим, що огорожа, яка збудована ОСОБА_2 на межі земельних ділянок не відповідає вимогам пункту 6.7 ДБН Б.2.2-5:2011 «Блогоустрій територій» порушує нормативну інсоляцію та провітрюваність суміжної території, що належить позивачу. Вважає висновок суду про необґрунтованість вимог позивача таким, що не відповідає встановленим обставинами справи. Крім того, на думку апелянта заява відповідача про застосування строків позовної давності є безпідставною, оскільки належних доказів на підтвердження того, що огорожа, з приводу якої виник спір, існує з 2010 року відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України дана справа розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із відсутності доказів на підтвердження порушення прав позивача та зазначав, що значення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли неможливо здійснити перебудову, реконструкцію.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,150 га., з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, відповідно до акту про право приватної власності на землю IV-KB № 100138 виданого 29.08.1997 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого 13.03.2008 року Новопетрівською сільською радою Вишгородського району Київської області, ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

З акту про перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевості) вбачається, що межі земельної ділянки, яка знаходиться у власності ОСОБА_2 , яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський р-н., с. Нові Петрівці, масив «Лазарів сад», закріплені внатурі (на місцевості) межовими знаками кількості 4 шт. та передані замовнику, на якого покладена відповідальність за їх збереження.

З листа начальника відділу цивільного будівництва центрального регіону Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області Захарченко А.В. від 03.08.2010 року вбачається, що після перевірки винесення межових знаків в натуру виявлено, що дійсно ОСОБА_1 збудувала гараж 15,70х5,05 м. у АДРЕСА_1 , з порушенням норм ДНБ 360-92 ** п. 3.25*.

01.03.2012 року, Вишгородським бюро технічної інвентаризації, було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці, масив «Лазарів сад». Власником вказаного майна зазначено ОСОБА_2

15.05.2012 року між ПАТ «Фортуна-Бланк» ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, одним із предметів договору був: об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці, масив «Лазарів сад» та складається з житлового будинку незавершеного будівництва (готовністю 87 %), госпблока, огорожі, колонки питної, каналізаційних споруд, що розташовані на земельній ділянці площею 0,1510 га, кадастровий номер: :02:144:0005.

З акту обстеження подвір`я по АДРЕСА_1 від 22.04.2016 року складеного інженером з благоустрою ОСОБА_4 вбачається, під час проведення обстеження встановлено: спільна межа між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розділена суцільним цегляним парканом, загальною довжиною 35 метрів, який у зв`язку з особливостями рельєфу місцевості має ступінчату будову. Перша половина паркану заввишки 2,66 метри, друга 3 метри, монолітний фундамент заввишки 1 метр від загально її висоти паркану.

Відповідно до кадастрового плану земельної ділянки, власником земельної ділянки з кадастровим номером: :02:144:0005 є ОСОБА_2 .

З топографічного плану виготовлено відповідно до договору № 131-07/17 про проведення топографо-геодезичних робіт від 04.07.2017 року укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_5 вбачається, що земельною ділянкою площею 0,0008 га, яка перебуває у власності ОСОБА_1 фактично користується ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані, зокрема не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Статтею 103 ЗК України, передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей.

За положеннями ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною третьою статті 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

При цьому, за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

З урахуванням змісту вище наведеної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 653/104/19 (провадження № 61-18648св20).

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником земельної ділянки площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 - власник сусідньої земельної ділянки на межі їх земельних ділянок, звела самочинний капітальний цегляний паркан, який не відповідає будівельним нормам та порушення останньою правила добросусідства.

Так, під час розгляду справи судом призначались будівельно-технічна та земельно-технічна експертизи.

Згідно висновку № 17484/16-43 від 30.11.2017 року вбачається, що паркан зведений на межі між домоволодіннями, що належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та розташовані в АДРЕСА_1 , масив « Лазарев сад » являє собою постійну, непрозору, високу огорожу і є фактичною межею між цими земельними ділянками. Наявність сміття, яке утворюється внаслідок руйнування паркану, забруднює земельну ділянку позивача, що суперечить вимогам ст. 103 «Зміст добросусідства» Земельного кодексу України. Висота паркану відповідача коливається в межах 3,00 м. - 3,20 м (висота надземної частини разом з висотою підземної частини - до верху підошви фундаменту), висота надземної частини паркану коливається в межах 2,12 м. - 2,20 м., що суперечить вимогам п.6.7 ДБН Б.2.2-5:2011 «Благоустрій територій» згідно якого висота паркану має бути не більше ніж 2,0 м. на межі із сусідніми земельними ділянками.

Згідно висновку № 7018/19-41/314115/19-41 від 27.11.2019 року вбачається, що загальна довжина зведеної ОСОБА_2 цегляної споруди - капітального паркану становить 32,37 м., ширина 0,4 м., площа 12,5 кв.м. Більша частина зазначеного паркану площею 8,2 кв.м., шириною від 0,18 м. до 0,33 м. та довжиною 32,15 м. розташована в межах земельної ділянки площею 0,1510 га за кадастровим номером :02:144:0005, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, масив «Лазарів сад» та належить ОСОБА_2 . Межі земельної ділянки площе. 0,150 га. за кадастровим номером :02:144:0301, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 порушені у зв`язку з частково розташованою на ній (земельній ділянці) зведеної ОСОБА_2 цегляною спорудою - капітальним парканом, а саме: площею 4 кв. м., шириною від 0,07 м. до 0,21 м. та довжиною 32,15 м. Межі ділянки площею 0,1510 га. за кадастровим номером :02:144:0005, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, масив «Лазарів сад» та належить ОСОБА_2 порушені у зв`язку частковим розташуванням на ній (земельній ділянці) частини нежитлової капітальної будівлі, що належить ОСОБА_1 , а саме: площею 3 кв. м., шириною від 0,16 до 0,27м., довжиною 14,79 м.

Однак вказані дослідження проводились без огляду земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 та без її присутності.

Крім того, у висновку № 17484/16-43 від 30.11.2017 встановлено перевищення паркану на висоту 0.12 до 0,20 м. від встановлених норм та правил, що не може бути визнане як істотне порушення будівельних норм та правил. Разом із тим, з висновку експерта вбачається, що предметом спору є не капітальна самочинно збудована споруда паркан, а постійна непрозора висока огорожа.

Під час складання висновку № 7018/19-41/314115/19-41 від 27.11.2019 року не був досліджений акт про перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) та Інструкція про встановлення (відведення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затверджена Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376.

Судом вірно не взято до уваги висновки, оскільки зазначені підстави виключають можливість складання експертами об`єктивних та обґрунтованих висновків.

У постанові від 04 серпня 2020 року у справі №638/6655/16-ц Верховним Суду від зазначено, що розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Отже, позивач зобов`язаний був довести факт самочинності будівництва, порушення його прав як власника суміжної земельної ділянки та обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб як знесення.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем не надано доказів того, що перевищення висоти паркану дійсно спричиняє затінення, погану провітрюваність чи порушує права позивача як землевласника. Так само і не надано того, що перебудова є неможливою або відповідач відмовляється її провести. Вимог щодо проведення реконструкції відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва позивач не заявляв.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки знесенню підлягає не будь-який об`єкт нерухомості, а лише той, що істотно порушує будівельні норми та правила у випадках неможливості проведення перебудови або відмови від її проведення, а знесення об`єкту самочинного будівництва є крайньою мірою.

Доводи в апеляційній скарзі на те, що відповідачем не надано доказів на спростування твердження позивача про можливість захисту порушеного права позивача виключно шляхом знесення паркану, а не шляхом відповідної перебудови, судом не приймається, оскільки кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог (ст. 81 ЦПК України). А відтак обов`язок доказування щодо заявленої обставини покладено саме на позивача.

Посилання апелянта на необґрунтованість заяви про застосування строку позовної давності судом не приймається, оскільки судом відмовлено у задоволенні позову по суті спору.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач

Судді