КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/2461/22
УХВАЛА

11.07.2022 року

Суддя Київського районного суду м. Одеси Петренко В.С., розглянувши матеріали справи за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» (місцезнаходження: 03126, м. Київ, вул. Вацлава Гавела, 6), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д) про визнання кредитного договору нікчемним та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію,

ВСТАНОВИВ:

06.07.2022 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», в якій просить суд визнати нікчемним кредитний договір № від 24.12.2012 року ОСОБА_1 з ПАТ «ОТП БАНК», право вимоги за яким перейшло на підставі договору факторингу № 12/11/2013 від 07.11.2013 року до ТОВ «Росвен Інвест Україна»; зобов`язати ТОВ «Росвен Інвест Україна» спростувати недостовірну інформацію, стосовно укладеного з ОСОБА_1 кредитного договору № від 24.12.2012 року з ПАТ «ОТП БАНК», право вимоги за яким перейшло на підставі договору факторингу №12/11/2013 від 07.11.2013 року до ТОВ «Росвен Інвест Україна», та існуючої заборгованості за ним перед ТОВ «Росвен Інвест Україна» шляхом внесення змін до інформації, що міститься в Українському бюро кредитних історій у кредитній історії ОСОБА_1 про нікчемність договору № від 24.12.2012 року з ПАТ «ОТП БАНК», право вимоги за яким перейшло на підставі договору факторингу № 12/11/2013 від 07.11.2013 року до ТОВ «Росвен Інвест Україна»; стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 посилається на те, що він ніколи не укладав з ПАТ «ОТП БАНК» кредитний договір № від 24.12.2012 року, як і не укладав будь-які інші договори з цим банком, коштів за таким договором відповідно не отримував, за вказаною в договорі адресою не проживав, на дату вказану в договорі мав інші паспортні дані та взагалі на дату укладення кредитного договору працював за кордоном, відтак договір № від 24.12.2012 року за своєю правовою природою, є таким, що не укладався, тобто є нікчемним.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

Суддя, дослідивши надані матеріали, дійшов висновку, що позовна заява не може бути прийнята до розгляду Київським районним судом м. Одеси та підлягає направленню за підсудністю до іншого суду з наступних підстав.

На підставу подання позову за своїм місцем реєстрації позивач посилається на ч. 5 ст. 28 ЦПК України, відповідно до якої позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Однак з такою позицією позивача суд не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Як вбачається зі змісту прохальної частини позовної заяви, позивачем заявлена вимога про визнання кредитного договору, укладеного від імені позивача ОСОБА_1 з ПАТ «ОТП БАНК», право вимоги за яким перейшло на підставі договору факторингу № 12/11/2013 від 07.11.2013 року до ТОВ «Росвен Інвест Україна», нікчемним.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом від 12.05.1991 р №1023-XII «Про захист прав споживачів». Цим Законом установлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Із пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 р №5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості, зокрема, про те, яке право споживача, передбачено саме Законом України «Про захист прав споживача», порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду.

Згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно з п.п. 1, 7 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» цей закон не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця; кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору.

Згідно доданої до позовної заяви копії договору про надання споживчого кредиту, № від 24.12.2012 року вбачається, що в п. 1.1 договору зазначено про цільове використання кредиту: «придбання товарів та послуг у продавця».

Тобто, вказаний договір стосується споживчого кредитування.

Разом з тим, у наданій позовні заяві позивач зазначає про те, що він ніколи не укладав з ПАТ «ОТП БАНК» кредитний договір № від 24.12.2012 року, як і не укладав будь-які інші договори з цим банком, коштів за таким договором відповідно не отримував, за вказаною в договорі адресою не проживав, на дату вказану в договорі мав інші паспортні дані та взагалі на дату укладення кредитного договору працював за кордоном.

Згідно преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За змістом п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Отже, між сторонами виник спір, який не стосується захисту прав споживача.

Відповідно до п. 3 ч. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Разом з цим, твердження позивача, що норми Закону України «Про захист прав споживачів» поширюються на вказані правовідносини є хибним, оскільки в даному випадку позивач не є споживачем товарів чи послуг, оскільки спірні правовідносини виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту, в яких позивач не виступає споживачем, а є позичальником.

При цьому, як стверджує сам позивач, він ніколи не укладав з ПАТ «ОТП БАНК» кредитний договір № від 24.12.2012 року.

Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між сторонами, не підпадають під норми Закону України «Про захист прав споживачів», а тому на них не поширюються вимоги ЦПК України про право позивача на альтернативну підсудність - за їх зареєстрованим місцем проживання.

Отже, вищевказаний позов не підсудний Київському районному суду м. Одеси.

Таким чином, вказана справа підлягає направленню за територіальною юрисдикцією (підсудністю).

Частиною 2 статті 27 ЦПК України визначено, що позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Враховуючи, що місцезнаходженням відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» є м. Київ, вул. Вацлава Гавела, 6, суд дійшов висновку, що справа територіально не підсудна Київському районному суду м. Одеси, а підсудна Солом`янському районному суду міста Києва (місцезнаходження: 03037, м. Київ, вул. Максима Кривоноса, 25) за місцезнаходженням відповідача.

Відповідно до п.1 ч.1 та ч. 3 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо , зокрема справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду. Передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Право на «суд, встановлений законом», охоплює не лише правову основу самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, що регулюють його діяльність (рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24), у тому числі всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (рішення ЄСПЛ у справі Leo ZAND v. Austria, заява № 7360/76, § 68). Якщо суд не має юрисдикції судити підсудного відповідно до чинних положень національного права, він не є «встановленим законом» (рішення ЄСПЛ у справах Jorgic v. Germany, заява 74613/01, § 64).

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що місцезнаходженням відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» є м. Київ, вул. Вацлава Гавела, 6, що територіально відноситься доСолом`янського районного суду міста Києва, суддя, дослідивши і оцінивши обставини справи, визначивши юридичну природу спірних правовідносин, з метою всебічного, об`єктивного розгляду справи, а також з метою дотримання правил підсудності та керуючись ч. 2 ст. 27 ЦПК України, прийшов до висновку про передачу справи за підсудністю та направлення даної цивільної справи до Солом`янського районного суду міста Києва (місцезнаходження: 03037, м. Київ, вул. Максима Кривоноса, 25).

Керуючись ч.2 ст. 27, ч.1 ст. 30, п.1 ч.1, ч. 3 ст. 31 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Матеріали справи за позовною заявою ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» (місцезнаходження: 03126, м. Київ, вул. Вацлава Гавела, 6), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д) про визнання кредитного договору нікчемним та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію направити за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Солом`янського районного суду міста Києва (місцезнаходження: 03037, м. Київ, вул. Максима Кривоноса, 25).

Ухвала набирає законної сили в момент її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення та підписання суддею.

Суддя Петренко В. С.