Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/2648/21

Номер провадження: 2/511/125/22

09 листопада 2022 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Гринчак С. І.,

секретаря судового засідання Замковенко О.Б.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача- адвоката Шкода В.М.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Роздільна Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення до житлового будинку та стягнення моральної шкоди,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила зобов`язати відповідача усунути їй перешкоди у здійсненні права власності та користування 1/2 частиною житлового будинку загальною площею 57,60 кв.м., житловою площею 33,70 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , шляхом вселення, забезпечення вільного доступу в даний будинок та земельну ділянку, на якій розташований будинок та вільного користування усіма приміщеннями загального користування, усіма побутовими приладами та рухомим майном, що перебуває в даному житловому приміщенні.

Стягнути з ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду в розмірі - 70 000 грн. та судовий збір в розмірі 1 816, 00 грн.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 11.11.2019 року, визнано, що житловий будинок, загальною площею 57,60кв.м, житловою площею 33,70кв.м, що розташований по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 та визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 57,60 кв.м, житловою площею 33,70 кв.м, що розташований по АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Постановою Одеського апеляційного суду від 08.04.2021 року, Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 11.11.2019 року скасовано та в задоволенні позову відмовленою. Постановою Верховного Суду від 06.10.2021 року Постанову Одеського апеляційного суду від 08.04.2021 року скасовано, а Ріщення Роздільнянського районного суду Одеської області від 11.11.2019 року залишено в силі. Відповідач ОСОБА_2 є співвласницею спірного будинку і їй належить 1/2 частина будинку, оскілки ОСОБА_3 при житті залишив заповіт на її ім`я. З дня відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_2 вчиняє їй перешкоди у користуванні спірним будинком, відмовляється надати дублікат ключів від вхідних дверей будинку, заважає пройти на земельну ділянку, на якій знаходиться будинок, відмовляється взагалі у будь-який спосіб контактувати з нею. Вона є людиною похилого віку та враховуючи, те, що на протязі з 2018 року до теперішнього часу відповідач протиправно порушує її право щодо реалізації її права власності то їй завдано значну моральну шкоду, внаслідок постійного хвилювання та приниження з боку відповідача, стан її здоров`я погіршився, вона вимушена приймати ліки. Моральну шкоду вона оцінює у 70000грн.

Ухвалою судді Роздільнянського районного суду Одеської області Теренчук Ж.В. від 13.12.2021 року було відкрито провадження по даній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 10.01.2022 року заяву судді Теренчук Ж.В. про самовідвід задоволено, матеріали цивільної справи №511/2648/21 (номер провадження 2/511/125/22 передано до канцелярії Роздільнянського районного суду Одеської області для визначення судді у порядку, встановленому статтею 33 ЦПК України.

Ухвалою судді Роздільнянського районного суду Одеської області Гринчак С.І. від 10.01.2022 року прийнято до свого провадження вищезазначену цивільну справу та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 06.07.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та суду пояснила що Рішенням Роздільнянського районного суду від 11.11.19 житловий будинок АДРЕСА_1 визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто за нею було визнано право власності на Ѕ частину цього житлового будинку. З дня відкриття спадщини, після смерті ОСОБА_3 , відповідачка ОСОБА_2 , яка проживає у вищезазначеному будинку, та також має право власності на Ѕ частину будинку, постійно чинить їй перешкоди у користуванні цим спірним будинком. Так відповідачка відмовляється надати їй дублікат ключів, заважає пройти на територію земельної ділянки на якій, розташований будинок, не дає можливості увійти в житлові приміщення, та взагалі відмовляється якимось чином контактувати з нею задля вирішання питань сумісного користування будинком. Таким чином, у неї як у позивачки виникла необхідність звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Крім того, із-за постійних безрезультатних спроб врегулювати це питання, починаючи з 2018 року, вона, будучи людиною похилого віку, 1952 року народження, внаслідок постійного хвилювання та приниження з боку відповідачки, стан її здоров`я погіршився, вона вимушена приймати ліки, а тому просить стягнути з відповідачки на її користь моральну шкоду, розмір якої оцінює в 70000 грн.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Шкода В.М., діюча на підставі Ордеру серії ВН №1175608 від 22.08.2022 року, підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 та просила їх задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог ОСОБА_1 та суду пояснила, що вона проживає в спірному будинку АДРЕСА_1 на законних підставах, оскільки за заповітом їй належить Ѕ частина спірного будинку. Їй відомо, що ОСОБА_1 також належить Ѕ частина цього будинку, однак позивач ОСОБА_1 не здійснює ніяких спроб щодо вселення до цього будинку. Все що зазначено в позовній заяві не відповідає дійсності і вона вважає, що ОСОБА_1 її оговорює, вона жодного разу не заважала їй пройти на земельну ділянку та у саме приміщення будинку. Ключі вона готова їй надати в любий час, однак не може цього зробити, оскільки позивачка самостійно до неї не приходить. Після постановленого судом рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку, протягом 2019 року і по теперішній час, ОСОБА_1 жодного разу не приходила до неї щоб обговорити сумісне користування спільним будинком. Вважає, що не має ніяких перешкод для домовленості та обговорення подальшого сумісного користування спірним будинком. Тому просила в позовних вимогах відмовити, як таким що заявлені безпідставно.

Свідки, допитані за клопотанням позивача, а саме ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суду повідомила, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_5 знає давно, ще коли вона проживала разом із своїм чоловіком ОСОБА_3 в будинку АДРЕСА_1 . ЇЇ чоловік товаришували з чоловіком ОСОБА_6 . Вона може підтвердити, що після розлучення ОСОБА_6 зі своїм чоловіком, той став приводити до будинку інших жінок. Так, їй відомо, що на теперішній час в спірному будинку після смерті її колишнього чоловіка, проживає відповідач ОСОБА_7 . Декілька разів (точної дати вона назвати не може оскільки не пам`ятає) вона була присутня при тому, як ОСОБА_8 приїжджала до с.Калантаївки, однак до будинку попасти не могла, оскільки ОСОБА_7 її не пускала, або була відсутня і в дворі були спущені собаки.

Свідок ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 суду надала наступні покази. Вона ОСОБА_10 знає, ще зі школи і зараз перебувають у дружніх стосунках. На теперішній час проживає в м.Одеса, але часто відвідує село Калантаївку, оскільки там проживала раніше і зараз відвідує могили своїх батьків. Так, їй відомо, що після смерті колишнього чоловіка ОСОБА_11 , в спірному будинку стала проживати ОСОБА_7 , яку вона особисто не знає. Вона була присутня, коли разом із ОСОБА_12 приїхали з м.Одеси в село на проводи, це було весною 2021 року, щоб відвідати кладовище, а також хотіли зайти до будинку в якому раніше ОСОБА_13 проживала, однак підійшовши до будинку, вони побачили, що він закритий, а во дворі бігає собака. Після чого вони повернулися до м. Одеси. Їй не відомо, чи зверталася ОСОБА_1 до відповідача щодо надання їй вільного доступу до користування спірним будинком, але вона стверджує, що декілька разів вони разом приїжджали до села, але ОСОБА_7 там не було. Також свідок зазначила, що з 2019 року вони разом з ОСОБА_12 відвідували село Калантаївку приблизно разів п`ять.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 11.11.2019 року (справа № 511/649/19, провадження 2/511/367/19) визнано, що житловий будинок, загальною площею 57,60кв.м, житловою площею 33,70кв.м, що розташований по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 та визнано за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 57,60 кв.м, житловою площею 33,70 кв.м, що розташований по АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Одеського апеляційного суду від 08.04.2021 року, Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 11.11.2019 року скасовано та в задоволенні позову відмовленою.

Постановою Верховного Суду від 06.10.2021 року Постанову Одеського апеляційного суду від 08.04.2021 року скасовано, а Ріщення Роздільнянського районного суду Одеської області від 11.11.2019 року залишено в силі.

Розглядаючи справу, суд зважує, що кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine» заява № 30856/03, п. 41).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Відповідно до ст.25 Загальної декларації прав людини, кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Так, у статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться й у статті 319 ЦК України.

Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Це конституційне положення пов`язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підставами для захисту права власності або права користування нерухомим майном у судовому порядку, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо нерухомого майна, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права.

Позивачем належними доказами доведено що вона є співвласником спірного будинку, тому у неї наявне право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності на нього.

Як роз`яснено у п.33 та п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст. 76-81 Цивільного процесуального кодексу України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Згідно з встановленим ст.13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не бере до уваги заяви ОСОБА_1 від 25.07.2019 року (зворотній бік а.с.18, 19,20) оскільки ці заяви були предметом розгляду в рамках цивільної справи № 511/649/19, провадження 2/511/367/19.

Суд зазначає, що позивачем не доведено жодними доказами факту перешкоджання їй у користуванні будинком за адресою: АДРЕСА_1 з боку відповідача.

Зокрема у матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідача з вимогою надати в розпорядження ключі від спірного будинку, витребування доказів в отриманні яких у неї наявні труднощі.

Щодо показань наданих свідками в судовому засіданні суд звертає увагу, що вказані особи не довели, що відповідач перешкоджає позивачу у користуванні спірним будинком.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є недоведеними, тому не підлягають задоволенню.

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому витрати по оплаті судового збору не підлягають відшкодуванню позивачу.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 382,386,391 ЦК України, керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 81, 82, 89, 259, 263-265, 268, 273, 354,355 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення до житлового будинку та стягнення моральної шкоди, відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, а у випадку оголошення вступної та резолютивної частини - протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст Рішення виготовлений та підписаний суддею 14 листопада 2022 року.

Суддя С. І. Гринчак