Справа № 214/9562/21
21 липня 2022 року м. Кривий Ріг
Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Сіденка С.І.,
за участю: секретаря судового засідання Чаплиги О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу №214/9562/21
за позовом ОСОБА_1 ,
про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивачка ОСОБА_1 звернулася 15.11.2022 до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування пред`явлених вимог вказала, що є власником двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач є членом сім`ї колишнього власника вказаної квартири, здійснив нотаріальну заяву про те, що не заперечує проти його зняття з реєстрації місця проживання, однак добровільно з реєстраційного обліку не знявся, фактично не проживає у квартирі з березня 2019 року, тобто понад три роки, що перешкоджає позивачці у повному обсязі володіти та розпоряджатися власністю та отримати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, в зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Ухвалою суду від 17.06.2022 позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження.
Позивачкою подано заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає.
Відповідач про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, однак до суду не з`явився, причини неявки не відомі, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав.
Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його неявку до суду без поважних причин, неподання відзиву, суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи.
Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись.
Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 28.07.2021, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіциною Н.В., серійний номер НРЕ 343951, НРЕ 343952, зареєстровано в реєстрі за №362, ОСОБА_1 належить двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , колишнім власником якого є ОСОБА_3 (а.с. 8).
Крім того, 28.07.2021 приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіциною Н.В. засвідчено заяву, серійний номер НРЕ 343954, зареєстровано в реєстрі за №363, в якій ОСОБА_2 , який був членом сім`ї попереднього власника житла - ОСОБА_3 ,не заперечує проти зняття його з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 10).
Факт не проживання відповідача по вказаній адресі підтверджується актом від 23.09.2021, складеним мешканцями будинку АДРЕСА_3 , в якому вони вказують, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , не мешкає з березня 2019 року (а.с. 11).
Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України визначено, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Конституцією України (ст. 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Такий правовий висновок зроблений в постанові ВС КЦС від 09.12.2020 справа № 209/2642/18.
Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5, передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.
Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло, таким чином внаслідок припинення права власності на житлове приміщення, особа та члени її сім`ї втрачають і право користування цим приміщенням.
Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства.
Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача, в спірному житловому приміщенні не мешкає, право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, припинилось після відчуження попередніми власниками майна на користь іншого власника.
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
Відповідач не є членом сім`ї позивачки, спільним побутом із позивачкою не пов`язаний, є членом сім`ї колишнього власника житла, тому втратив право користування даним житлом після його відчуження, однак добровільно з реєстраційного обліку не знявся та залишається зареєстрованим в спірній квартирі, що спричиняє новому власнику - позивачці додаткові матеріальні витрати та чинить перешкоди у здійсненні права власності.
Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 908,00 грн в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору (а.с. 1).
Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, ч.2 ст.247, 258-259, 263-265, 273, 279, 280-284, 287, 354, 355, п.15 Перехідних положень ЦПК України, суд, -
Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Рішення є підставою для зняття ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з реєстраційного обліку місця проживання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя Сіденко С.І.