З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 липня 2022 року справа № 542/1810/21
провадження № 2/542/105/22
Новосанжарський районний суд Полтавської області в складі:
головуючого судді Кашуби М.І.,
за участю секретаря судового засідання Нестеренко О.В.,
представника позивача адвоката Євтухової Т.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Нові Санжари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням,
02 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Новосанжарського районного суду Полтавської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, в якій просив визнати, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 втратила право користування житлового приміщення в житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він має на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. З відповідачкою ОСОБА_2 він перебував в зареєстрованому шлюбі з 18 вересня 1996 року. Заочним рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 09 червня 2021 року по справі № 542/15/21 шлюб між сторонами розірвано.
Вказав, що з 05.12.2000 в житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована його колишня дружина - ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою від 18.11.2021 за № 02-29/380, наданою виконавчим комітетом Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області.
Зазначив, що з грудня місяця 2020 року відповідачка в даному житловому будинку не проживає. Речей відповідачки в домі за вказаною адресою немає. Відповідачка зареєстрована в житловому будинку , але без поважних причин не проживає в ньому. З грудня місяця 2020 року відповідачка забрала всі свої речі та переїхала проживати в квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на постійне місце проживання. Дана квартира належить дочці відповідачки на праві приватної власності, тобто відповідачка переїхала в дану квартиру на постійне місце проживання.
Вказав, що надсилав відповідачці претензію, в якій просив добровільно знятися з реєстрації за його місцем проживання, але вона цього не зробила. Незняття відповідачки з реєстрації місця проживання позивача створює йому суттєві перешкоди для здійснення прав на користування приватною власністю.
Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 24 грудня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 34).
Ухвалою суду від 18 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.114-115).
Позивач в судове засідання 13.07.2022 не з`явися, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 138).
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Представник позивача адвокат Євтухова Т.Д. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, пояснення надала аналогічні, викладеним у позові.
Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи. Так, до суду повернулися судові виклики в судові засідання на 23.06.2022 та на 13.07.2022, надіслані за зареєстрованою у встановленому законом порядку місцем її проживання, а також за адресою фактичного проживання, повідомленою позивачем з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 152-155). Крім того, про судові засідання, призначені на 07.06.2022 та 13.07.2022 відповідачка була повідомлена шляхом поміщення на офіційній сторінці суду на веб-сайті «Судова влада України» оголошення про призначення судового засідання (а.с. 114-115, 117, 148-149). Відзиву на позов відповідачка не надала.
Пунктами 1 та 4 частини 8 статті 128 ЦПК України визначено, що днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Частиною 4 статті 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З огляду на викладене, враховуюче те, що відповідачка належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, однак в судове засідання повторно не з`явилася, причини неявки не повідомила, відзив на позов не подала, а представник позивача проти заочного розгляду справи в судовому засіданні не заперечувала, суд прийшов до висновку про можливість заочного розгляду справи.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що відповідно до виписки із погосподарської книги номер 2 села Кунцеве Новосанжарського району Полтавської області, номер об`єкта погосподарського обліку 0148-1 від 30 березня 2021 за № 02-29/91, ОСОБА_1 є власником житлового будинку (1957 року побудови) з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 90).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 293591046 від 04.01.2022, власником житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . Підставою для державної реєстрації права власності є виписка з погосподарської книги №02-29/91, видана 30.03.2021 виконавчим комітетом Новосанжарської селищної ради (а.с. 38).
З довідки виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради від 18.11.2021 за № 02-29/380 вбачається, що в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: власник будинку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 31.08.2001 та колишня дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 05.12.2000 (а.с.23).
Відповідно до довідки виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради від 18.11.2021 за № 02-29/381 в житловому будинку, що належить ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 колишня дружина ОСОБА_2 3 грудня 2020 року і по теперішній час не проживає (а.с. 24).
Згідно з актом обстеження матеріально - побутових умов сім`ї від 17.11.2021 № 02-29/379 в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 станом на 17.11.2021 ОСОБА_1 проживає сам. Колишня дружина ОСОБА_2 , яка зареєстрована в даному житловому будинку за вказаною адресою не проживає (а.с. 15).
Відповідно до акту від 17.11.2021, складеного депутатом Новосанжарської селищної ради Підтоптаним Анатолієм Миколайовичем в присутності свідків (сусідів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 дійсно не проживає з грудня 2020 року і по даний час у домогосподарстві ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 (а.с.16).
Судом також встановлено, що заочним рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 09 червня 2021 року у справі № 542/15/21, що набрало законної сили 13 липня 2021 року, шлюб, зареєстрований 18 вересня 1996 року між сторонами розірвано (а.с. 11-14, 158-159).
Водночас, відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , 09 березня 2022 року зареєстровано шлюб між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ), а згідно з довідкою виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради від 15.03.2022 за № 02-29/26, остання хоча і не зареєстрована, але фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.119-120).
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що він є депутатом Новосанжарської селищної ради, проживає у с. Кунцеве з 1979 року. Вказав, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить позивачу та успадкований ним після смерті батьків. Зазначив, що відповідачка ОСОБА_2 - колишня дружина позивача ОСОБА_1 з 2020 року не проживає у його домоволодінні. На даний час позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, яка проживає разом з ним у житловому будинку АДРЕСА_1 .
Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні показав, що він проживає у с. Кунцеве. Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 є колишнім подружжям. Вони проживали у домогосподарстві ОСОБА_1 . Вказав, що був присутній в той час, коли відповідачка вивозила свої речі з житлового будинку АДРЕСА_1 . Зазначив, що вона не проживає у с. Кунцеве приблизно півтора- два роки, виїхала до м. Полтави. З цього часу він її не бачив.
Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначив, що він проживає у с. Кунцеве. Вказав, що позивач ОСОБА_1 проживає у будинку АДРЕСА_1 , який залишився йому у спадок після батьків. Йому відомо про те, що позивач та відповідачка перебували у шлюбі, проживали разом у домоволодінні, що належить позивачу. Однак, у 2020 році відповідачка ОСОБА_2 забрала свої речі і переїхала у інше місце проживання у м. Полтаву. Зараз у позивача інша дружина, яка проживає разом з ним у цьому ж житловому будинку.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У відповідності до пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.
Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
За змістом положень ч. 3 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Водночас, матеріали справи не містять та сторонами не надано будь-яких доказів існування правових підстав користування відповідачкою спірним житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, безоплатного користування, тощо.
При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судом враховуються також причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Судом при вирішенні спору враховуються також положення закону, якими визначено, що право члена сім`ї власника житла на користування житловим приміщенням кореспондується з його обов`язками, пов`язаними з таким користуванням.
Так, відповідно до ч. 3 статті 156 ЖК УРСР, повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.
Під час розгляду справи судом не здобуто доказів виконання відповідачкою вказаних обов`язків.
До матеріалів справи не надано також доказів сплати відповідачкою комунальних платежів.
Суд приходить до висновку, що позивачем доведено відсутність підстав для збереження за відповідачкою права на користування спірним житлом з тих підстав, що перешкод в користуванні житловим приміщенням відповідачці ніхто не чинив, вона добровільно залишила місце реєстрації, особистих речей у будинку не має, комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не бере, будинком не цікавиться.
Враховуючи наведене, позивачем доведено, що реєстрація відповідачки ОСОБА_2 у належному йому будинку створює об`єктивні незручності та суттєві перешкоди у користуванні його майном.
Отже, у даній справі є доведеним порушення прав позивача, як власника житлового приміщення, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а також його права у контексті статті 8 Конвенції.
Згідно з п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення із зняттям останнього з реєстрації.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 12, 13, 76, 89, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачці направити копію заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України, протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Інші учасники справи, а також відповідач у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду через Новосанжарський районний суд Полтавської області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Новосанжарського районного суду

Полтавської області Кашуба М.І.

Повне рішення складено 21 липня 2022 року