РІШЕННЯ

Іменем України

05.07.2022 Справа №607/3758/22 Провадження № 2/607/1919/2022

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Марциновської І.В.,

за участю: секретаря судового засідання Максим`юк Я.Е.,

представника позивача адвоката Трута Д.В.,

представника відповідача адвоката Снітинського Б.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01.10.2019 між сторонами у письмовій формі укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача у позику кошти у сумі 42000 доларів США, які зобов`язався повернути у термін до 01.12.2019. Указані обставини, на думку позивача, підтверджуються наявністю письмової розписки, особисто складеної та підписаної відповідачем, форма та зміст якої відповідають вимогам закону, встановленим до договору позики.

Проте відповідач зобов`язання за договором позики не виконав та позичені кошти позивачеві не повернув. Неодноразові вимоги позивача щодо повернення цих коштів відповідач ігнорує.

За таких підстав з урахуванням заяви від 18.04.2022 та відповідно до вимог ст. 625, ч. 1 ст. 1048 ЦК України позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01.10.2019 у сумі 42000 доларів США, проценти за користування позикою за період з 01.10.2019 до 01.12.2019 у сумі 1097 доларів США та три проценти річних від простроченої суми позики за період з 02.12.2019 до 18.04.2022 у сумі 2882 долари США.

17.03.2022 частково задоволено заяву позивача та забезпечено позов у даній цивільній справі шляхом заборони власнику ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження чи обтяження нерухомого майна, а саме: будівель та споруд загальною площею 1102,7 кв. м, в які входять цегляний будинок контори літери «А», цегляна прибудова літери «а1», цегляний леварний цех літери «Б», цегляна прибудова «б1», цегляний ливарний цех літери «В», цегляна прибудова літери «в1», кам`яний підвал літери «в2», цегляний ливарний цех літери «Д», цегляна прибудова літери «д1», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Також заборонено суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам здійснювати реєстраційні дії щодо відчуження чи обтяження указаного нерухомого майна.

04.04.2022 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 03.05.2022, наданий учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.

18.04.2022 повернуто позивачеві заяву про додаткове забезпечення позову від 18.04.2022.

21.04.2022 повернуто позивачеві заяву про забезпечення позову від 20.04.2022.

03.05.2022 підготовче засідання відкладене на 23.05.2022 у зв`язку з неявкою відповідача.

23.05.2022 усними ухвалами, занесеними до протоколу судового засідання, постановлено прийняти до розгляду заяву позивача від 18.04.2022 про зміну предмета позову, а також закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 07.06.2022.

07.06.2022 усними ухвалами, занесеними до протоколу судового засідання, постановлено частково задовольнити клопотання представника відповідача та поновити процесуальний строк для подання відзиву, встановивши новий строк до 21.06.2022. У клопотанні в частині повернення до підготовчого провадження відмовлено. Відкладено судове засідання на 05.07.2022.

21.06.2022 відповідач, від імені якого діяв адвокат Снітинський Б.Є., подав відзив, у якому заперечив проти задоволення позову та просив у позові відмовити. Відзив мотивований тим, що відповідач не отримував безпосередньо від позивача кошти у сумі 42000 доларів США, а розписка складена не за наслідками отримання грошей, а під впливом інших обставин, що виникли зі спільного ведення сторонами бізнесу. Також, на думку відповідача, у борговій розписці не зазначено, кому мають бути повернуті кошти і як це має відбуватися. Відповідач зазначає, що боргова розписка, яка не містить посилання на момент передання грошових коштів, а умови надання та повернення коштів є суперечливими, не може свідчити про укладання договору позики. Відповідач вважає, що позивач не довів належними і допустимими доказами факт передачі, отримання та повернення відповідачем у борг коштів у сумі 42000 доларів США.

22.06.2022 відмовлено у задоволенні заяви позивача про додаткове забезпечення позову від 18.04.2022.

22.06.2022 відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову від 20.04.2022.

05.07.2022 відмовлено у задоволенні заяви позивача про додаткове забезпечення позову від 01.07.2022.

05.07.2022 усними ухвалами, занесеними до протоколу судового засідання, постановлено відмовити у задоволенні клопотань представника відповідача про визнання явки позивача обов`язковою та про допит позивача як свідка. Ухвали обґрунтовані тим, що суд не вважав за доцільне визнавати обов`язковою явку у судове засідання позивача, який приймає участь у судовому процесі через свого представника, з тією метою, щоб позивач підтвердив обставини, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти позову. Суд зазначив, що для підтвердження цих обставин відповідач не позбавлений можливості особисто прибути до суду та надати суду відповідні пояснення. Крім цього, ст. 92 ЦПК України визначає, що сторони можуть бути допитані як свідки за їхньою згодою, однак докази на підтвердження згоди позивача про допит його як свідка, представник відповідача до свого клопотання не додав.

05.07.2022 у судовому засіданні представник позивача адвокат Трут Д.В. позов підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві та додаткових поясненнях від 27.06.2022, та просив позов задовольнити повністю. Пояснив, що надана до позовної заяви копія розписки від 01.10.2019 повністю відповідає вимогам закону щодо форми та змісту договору позики, а тому є належним доказом укладення між сторонами такого договору. Наявність у позивача оригіналу розписки з урахуванням ст. 545 ЦК України підтверджує невиконання відповідачем свого зобов`язання за цим договором та неповернення відповідачем позичених у позивача коштів. При цьому ціль та мета позики значення не мають. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути кошти, однак відповідач ці вимоги ігнорував та кошти до цього часу не повернув.

05.07.2022 у судовому засіданні представник відповідача адвокат Снітинський Б.Є. позов не визнав з підстав, зазначених у відзиві, та просив у позові відмовити повністю. Пояснив, що відповідач не отримував від позивача кошти у сумі 42000 доларів США. Не заперечував, що розписка від 01.10.2019 підписана відповідачем, однак зазначив, що розписка складена під впливом інших обставин, зокрема ведення спільного бізнесу. Конкретизувати, що включають в себе ці обставини та чим вони підтверджуються, не зміг. Зазначив, що з позовом про визнання правочину удаваним відповідач до суду не звертався.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, приймають участь у судовому процесі через своїх представників.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та оглянувши оригінал розписки від 01.10.2019, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частини 1, 2 ст. 509 ЦК України визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Суд встановив, що відносини, які виникли між сторонами цього спору, є правовідносинами, пов`язаними з виконанням договору позики, та регулюються главою 71 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Суд встановив, що 01.10.2019 ОСОБА_2 особисто написав боргову розписку, у якій зазначив, що отримав від ОСОБА_1 позику в сумі 42000 доларів США, яку зобов`язався повернути до 01.12.2019. Також у розписці зазначено, що зазначені кошти в сумі 42000 доларів США ОСОБА_2 отримані, про що він розписується. Такі обставини підтверджуються копією розписки від 01.10.2019 (а.с. 7), оригінал якої наявний у позивача та був оглянутий судом у судовому засіданні.

Факт складення розписки та підписання її відповідачем визнавався учасниками справи та не заперечувався у судовому засіданні.

При цьому суд відхиляє доводи представника відповідача, що ОСОБА_2 вказані кошти від позивача не отримував, а сама розписка складена під впливом інших обставин, зокрема ведення спільного бізнесу.

Обставини щодо отримання коштів спростовуються змістом самої розписки, у якій відповідач двічі зазначив, що отримав від позивача кошти. Докази на підтвердження зворотного відповідач та його представник суду не надали.

При цьому ОСОБА_2 не надано і доказів, що між ним та позивачем виникли правовідносини з договору про спільну діяльність, а не з договору позики грошових коштів, оскільки зі змісту розписки вбачається, що предметом такої були саме кошти, які відповідач зобов`язався повернути позивачеві у визначений термін до 01.12.2019, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі.

Відтак суд вважає доведеними обставини щодо укладення між сторонами договору позики від 01.12.2019, за умовами якого позикодавець ОСОБА_1 передав у власність позичальникові ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 42000 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у термін до 01.12.2019. Також доведеним є факт виконання позивачем свого зобов`язання за цим договором позики та передача позивачем і отримання відповідачем коштів у сумі 42000 доларів США.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Указане спростовує доводи представника відповідача, що у борговій розписці не визначено, кому саме мають бути повернуті кошти, адже за загальним правилом ці кошти повертаються позикодавцеві, тобто у даному випадку позивачеві.

При цьому позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Відтак у разі незазначення у договорі позики порядку повернення коштів, повернення їх у будь-якому порядку, визначеному даною нормою, слід вважати належним виконанням зобов`язання за договором позики.

Так само суд відхиляє посилання представника відповідача на наявність кримінального провадження за заявою ОСОБА_1 за фактом заволодіння ОСОБА_2 шляхом обману грошовими коштами потерпілого в особливо великих розмірах.

Підтвердження того, що сторони у справі є учасниками розпочатого кримінального провадження саме щодо вказаного предмета спору (коштів у сумі 42000 доларів США) відсутні, а саме по собі посилання однієї зі сторін у цивільній справі на порушення другою стороною норм інших галузей права, зокрема кримінального, як у цьому випадку, не є підставою для закриття провадження у справі чи відмови у поновленні особи в її правах.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц.

Також ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Разом з тим відповідач свої зобов`язання за договором позики від 01.10.2019 не виконав та суму позики позивачеві не повернув. Указане підтверджується наявністю оригінала боргової розписки у позивача, а також не спростовано у судовому засіданні представником відповідача.

Стаття 525 ЦК України визначає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 527, ч. 1 ст. 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу у строк (термін), встановлений у зобов`язанні. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відтак суд встановив порушення відповідачем майнових прав позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 01.10.2019 у сумі 42000 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Так, під час укладенням сторонами договору позики від 01.10.2019 розмір відсотків за прострочення зобов`язання встановлений не був, а тому застосуванню підлягають положення ст. 625 ЦК України щодо стягнення 3 % річних від простроченої суми.

Згідно із наданими позивачем розрахунками сума цих відсотків становить:

- з 02.12.2019 до 02.12.2021 (2 роки) 42000 доларів США х 3 % х 2 = 2520 доларів США;

- з 03.12.2019 до 18.04.2022 (дата подання заяви про зміну предмета позову) (105 днів) 42000 доларів США х 3 % / 365 х 102 дні = 362 долари США;

- 2520 доларів США + 362 долари США = 2882 долари США (а.с. 55).

Суд зауважує, що у своїх розрахунках представник позивача допустив арифметичну помилку, оскільки період з 03.12.2019 до 18.04.2022 становить 137 днів, а тому сума 3 % за цей період становить 472,93 долари США. Разом з тим суд розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та вважає, що стягненню підлягають 3 % річних від простроченої суми у розмірі 2882 долари США.

За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 01.10.2019 у сумі 42000 доларів США та 3 % річних від простроченої суми позики у сумі 2882 долари США є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Щодо стягнення відсотків за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України суд зазначає таке.

Враховуючи, що ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц.

Відтак, враховуючи, що у договорі позики від 01.10.2019 сторони не обумовили порядок сплати процентів від суми позики, а сума позики надана в іноземній валюті доларах США, вимоги щодо стягнення процентів за користування позикою за період з 01.10.2019 до 01.12.2019 на рівні облікової ставки Національного банку України у сумі 1097 доларів США не ґрунтуються на вимогах закону та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати.

Враховуючи ціну позову 45979 доларів США та курс гривні до курсу долара США станом на день винесення цього рішення 29,2549 гривень за 1 долар США, сума судового збору за розгляд цієї справи є максимальною та становить 12405 грн.

Приймаючи до уваги, що згідно з вимогами Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю ІІ групи, якою є і позивач, а також, що даний позов задоволено частково у сумі 44882 долари США, що становить 97,61 % від заявленої суми, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 97,61 % судового збору у сумі 12108,52 грн, а 2,39% судового збору у сумі 296,48 грн необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Також відповідно до ч. 7, 8 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

З урахуванням даних норм закону, враховуючи, що суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, та приймаючи до уваги відсутність клопотань учасників справи про скасування заходів забезпечення позову, суд не вбачає підстав для скасування заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.03.2022.

Керуючись ст. 11 ч. 2, 509 ч. 1, 2, 525, 526 ч. 1, 527 ч. 1, 530 ч. 1, 545, 610, 625, 626 ч. 1, 629, 1046, 1047, 1048 ч. 1, 1049 ч. 1, 3, 1050 ч. 1 ЦК України, ст. 4, 13, 76-81, 89, 133 ч. 1, 141 ч. 1, 6, 158 ч. 7, 8, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 жовтня 2019 року у сумі 42000 (сорок дві тисячі) доларів США та три проценти річних від простроченої суми позики у сумі 2882 (дві тисячі вісімсот вісімдесят два) долари США.

У іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 12108 (дванадцять тисяч сто вісім) гривень 52 копійки.

Судовий збір у сумі 296 (двісті дев`яносто шість) гривень 48 копійок компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Представник позивача: адвокат Трут Дмитро Володимирович, місцезнаходження: вул. Жилянська, 75, БЦ «Євразія», м. Київ.

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Представник відповідача: адвокат Снітинський Богдан Євгенович, місцезнаходження: АДРЕСА_4 .

СуддяІ. В. Марциновська

Повне рішення суду складене 14.07.2022.