Справа № 303/5135/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 червня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Джуги С.Д.,Собослоя Г.Г.

за участі секретаря - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 лютого 2022 року у справі № 303/5135/21 за позовом ОСОБА_1 до Мукачівського міського комунального підприємства «Мукачівводоканал» та комунального підприємства «Міськводоканал» Мукачівської міської ради про захист прав споживача,

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Пензеник В.І., звернувся до суду з позовом до Мукачівського міського комунального підприємства «Мукачівводоканал» та комунального підприємства «Міськводоканал» Мукачівської міської ради, у якому просив:

зобов`язати Мукачівське міське комунальне підприємтво «Мукачівводоканал» та Комунальне підприємство «Міськводоканал» Мукачівської міської ради укласти із ОСОБА_1 договір про надання послуг з центрального водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 без умов щодо визнання та погашення ним боргів колишньої власниці, які сформувалися до 11.08.2020 року;

зобов`язати відповідачів виключити з обліку по особовому рахунку ОСОБА_1 за квартирою АДРЕСА_1 заборгованість попередніх власників квартири за період з 11.08.2020 року в розмірі 32 068,10 гривень та провести відповідний перерахунок з урахування кількості зареєстрованих осіб;

зобов`язати відповідачів проводити нарахування оплати послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, які надаються ним ОСОБА_1 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з розрахунку на одну особу.

Також у позовній заяві позивач просив стягнути на його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 17000 грн.

У лютому 2022 року ОСОБА_1 подав до місцевого суду заяву про відмову від частини позовних вимог, у якій відмовився від позовної вимоги про зобов`язання відповідачів укласти із позивачем договір про надання послуг з центрального водопостачання та водовідведення, без умов щодо визнання та погашення ним боргів колишньої власниці. У зв`язку з цим ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.02.2022 прийнято відмову ОСОБА_1 від указаних позовних вимог, а провадження в цій частині вимог закрито.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 лютого 2022 року позов задоволено частково. Зобов`язано Комунальне підприємство «Міськводоканал» Мукачівської міської ради виключити з обліку по особовому рахунку ОСОБА_1 за квартирою АДРЕСА_1 заборгованість попередніх власників квартири за період до 11.08.2020 в розмірі 32 068,10 гривень та провести відповідний перерахунок з урахування кількості зареєстрованих осіб.

Стягнуто з Комунального підприємства «Міськводоканал» Мукачівської міської ради на користь держави судовий збір у розмірі 908 гривень.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

На це рішення суду в частині розподілу судових витрат подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить змінити рішення місцевого суду в частині розподілу судових витрат та стягнути на його користь із Комунального підприємства «Міськводоканал» Мукачівської міської ради 17000 грн витрат на правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що згідно з розділом 4 договору про надання правничої допомоги від 04.06.2021, ОСОБА_1 проведено оплату в сумі 7000 грн під час укладення цього договору, яким також передбачено проведення додаткової оплати у розмірі 10000 грн у випадку задоволення (часткового задоволення) позовних вимог. Вважає, що місцевий суд не врахував позицію викладену у постановах Верховного Суду від 16.04.2020 у справі № 727/4597/19 (щодо фіксованого розміру гонорару адвоката, визначеному в договорі) та від 12.05.2020 № 904/4507/18 (щодо права на стягнення суми як «гонорару успіху» при задоволенні позовних вимог). На переконання скаржника, факт отримання адвокатом коштів від клієнта підтверджується змістом договору про надання правничої допомоги (розділом 4 договору).

У відзивах на апеляційну скаргу Мукачівське міське комунальне підприємтво «Мукачівводоканал» та Комунальне підприємство «Міськводоканал» Мукачівської міської ради просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін. Зазначають, що позивачем не було надано жодних переконливих доказів, які б підтверджували професійну правничу допомогу в сумі 17000 грн. (зокрема, детальний опис робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат); в судовому засіданні представник позивача участі не брав.

Апеляційний суд, з урахуванням принципу диспозитивності, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги в частині розподілу судових витрат, а саме щодо відмови у стягненні на користь позивача витрат на правничу допомогу, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини рішення.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені (а.с.83,84), про причини неявки суду не повідомили. Від Т.В.О. директора Мукачівське міське комунальне підприємтво «Мукачівводоканал» надійшла заява, в якій він просив розглянути справу без йог участі. Зважаючи на те, що позиція апелянта щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу апеляційному суду відома, оскільки про це зазначалось у позовній заяві та викладена у апеляційній скарзі, колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які не з?явились в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, позицію представника Комунального підприємства «Міськводоканал» Мукачівської міської ради перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає що така задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц (провадження N 14-382цс19).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц).

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Подібні висновки викладені Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі N 922/445/19, Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі N 648/1102/19, від 02 вересня 2020 року у справі N 329/766/18.

Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, наведеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі N 329/766/18 (провадження N 61-6627св20).

Встановлено, що ОСОБА_1 у позовній заяві заявив клопотання про розподіл судових витрат і просив у разі ухвалення рішення на його користь стягнути з відповідачів понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17000,00 грн (а.с. 4).

Рішення суду першої інстанції про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу, мотивовано тим, що позивачем та його представником не подані докази на підтвердження сплати позивачем коштів адвокату в сумі 17 000 гривень, при цьому адвокат не брав участі в судових засіданнях.

На обґрунтування підстав для стягнення витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 посилається тільки на зміст договору про надання правничої допомоги від 04.06.2021, укладеного між клієнтом ОСОБА_1 та адвокатом Пензеником Віталієм Івановичем.

Відповідно до змісту розділу 4 цього договору за надання юридичної допомоги «клієнт погоджується виплатити адвокату гонорар в розмірі. Так, безпосередньо перед підписанням цього договору, клієнт оплатив суму гонорару в розмірі 7000 грн. Також у випадку задоволення позову, в тому числі частковому, адвокат отримує додатково 10000 грн.»

Як вбачається з матеріалів справи, у даній справі судом першої інстанції призначалось кілька (4) судових засідань, у які учасники справи та їх представники не з`являлись, судове рішення було ухвалено за відсутності учасників справи.

Адвокатом Пензеник В.І. було підготовлено адвокатський запит (а.с.11) та ним підписано позовну заяву. Жодних інших документів, підготовлених адвокатом, матеріали справи не містять. Як зазначалось вище, в судові засідання учасники справи та їх представники не з`являлись.

До справи позивачем не надано доказів (договорів, рахунків тощо) на підтвердження факту оплати витрат на правничу допомогу; не надано доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт.

Оскільки справа була розглянута за відсутності учасників справи та їх представників, відповідно, до закінчення судових дебатів у суді першої інстанції не було заявлено, а також не подано до суду відповідну заяву, що відповідні докази будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Позивач та його представники не надали суду документів, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги (квитанції до прибуткового касового ордера, платіжні доручення з відміткою банку або інші банківські документи).

Позивач не надав доказів на підтвердженння обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість, зокрема не надано акту виконаних робіт, з в описом наданих послуг, квитанції на підтвердження здійснення сплати за надання правничої допомоги.

Колегія суддів зазначає про необґрунтованість доводів скаржника, вказаних в апеляційній скарзі, щодо застосування до спірних правовідносин правого висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 16.04.2020 у справі N 727/4597/19 та від 12.05.2020 № 904/4507/18.

У справі № 904/4507/18 Велика Палата Верховного Суду, посилаючись на попередню свою практику, зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові справі № 904/4507/18. Зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Отже, позивачем не було надано підтвердженння обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт, не надано доказів фактичного понесення витрат на оплату правничої допомоги адвоката у розмірі 7000 грн. (як зазначено у договорі про надання правової допомоги від 04.06.2021), а визначений у вказаному договорі «гонорар успіху» в сумі 10000 грн. колегія суддів вважає обґрунтованим, виходячи з критерію розумності, зважаючи на обставини справи, позовні вимоги, прийняте судом рішення та фінансовий стан обох сторін.

Зважаючи на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги. А отже, рішення суду першої інстанції, відповідно до ст 375 ЦПК України, слід залиште без змін.

Керуючись ст.368, ч. 1 ст. 369, п. 1 ч. 1 ст.374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 лютого 2022 року в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 червня 2022 року.

Головуюча:

Судді: