Номер провадження: 22-ц/813/1632/22
Справа № 504/1533/15-ц
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,
при секретарі: Хухрові С.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 березня 2020 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -
в с т а н о в и в:

29 квітня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» - (далі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернувся суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому просило:
звернути стягнення на предмет іпотеки, за договором іпотеки реєстровий номер №373 від 26.02.2008 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , а саме: на кафе «Парус», яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;
звернути стягнення на предмет іпотеки, за договором іпотеки реєстровий номер №2550 від 28.12.2007 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , а саме: на кафе «Вечірнє», яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;
визначити спосіб реалізації предметів іпотеки шляхом застосування процедури продажу встановленого ст. 41 Закону Україну «Про іпотеку», а саме шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною визначеною на підставі оцінки майна, що буде проведена незалежним суб`єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження;
стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.
В обґрунтування позову зазначено, що 27.12.2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк та відповідачем був укладений кредитний договір №010/15-44/07-697, за умовами якого позичальнику надано кредит у сумі 200 000,00 дол. США під 12,75% річних, на розвиток бізнесу.
У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №010/15-44/07-697 від 27.12.2007 року між сторонами був укладений договір іпотеки реєстровий №2550 від 28.12.2007 року, згідно якого банку було передано в іпотеку нерухоме майно: кафе «Вечірнє» за адресою: АДРЕСА_1 , із визначеною заставною вартістю предмета іпотеки у сумі 2 188 720,00 грн..
В подальшому 25.02.2008р. між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк та відповідачем був укладений кредитний договір №010/15-44/08-70, за умовами якого Позичальнику надано кредит у сумі 68 000,00 дол. США під 13,25% річних, на споживчі цілі.
В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №010/15-44/08-70 від 25.02.2008р. між сторонами був укладений договір іпотеки реєстровий №373 від 26.02.2008 року, згідно якого банку було передано в іпотеку нерухоме майно: кафе «Парус» за адресою: АДРЕСА_1 , із визначеною заставною вартістю предмета іпотеки у сумі 801 530,00 грн..
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» виконав свої зобов`язання за вказаними договорами, однак ОСОБА_1 з квітня 2014 року не виконує свої зобов`язання за кредитними договорами, через що, станом на 06.04.2015 заборгованість за кредитним договором №010/15-44/08-070, становить 50 885,62 дол. США, а за кредитним договором №010/5-44/07-697, становить 145 240,66 дол. США, у зв`язку з чим, Банк вимушений звернутися до суду із вказаним позовом.
Постановою Одеського апеляційного суду від 04.04.2019 року, у вказаній справі в якості процесуального правонаступника АТ «Райффайзен Банк Аваль» залучено ТОВ «Фінансову компанію «Форінт».
Представник ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», в судових засіданнях позовні вимоги підтримував та просив їх задовольнити, в подальшому подав заяву про розгляд справи за його відсутність.
Відповідачка ОСОБА_1 в судові засідання не з`явилась, про дату судового засідання, повідомлялась своєчасно та належним чином, про причини неявки не повідомила. У своєму клопотанні додатково зазначила, що на теперішній час, кафе «Парус» та кафе «Вечірнє», їй не належать та на них не може бути накладено стягнення, як на предмети іпотеки у якості стягнення заборгованості.
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 березня 2020 року позов ТОВ «ФК «Форінт» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості шляхом звернення на предмет іпотеки задоволено.
В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №010/15-4/08-070 від 25.02.2008 року та додаткових угод, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , в сумі 50 885,62 (п`ятдесят тисяч вісімсот вісімдесят п`ять дол. США), суд звернув стягнення на предмет іпотеки, за договором іпотеки (реєстровий №373 від 26.02.2008р.) укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , а саме на кафе «Парус», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Кафе «Парус» складається: в цілому з одного кафе під літ. «А» з прибудовою «А1», загальною площею 190,00 кв.м., та надвірних споруд: «Б» літній майданчик, «І» брукування, які розташовані на земельній ділянці площею 500 кв.м., який належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу (бланк серії ВЕС №328130), посвідченого приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Чос О.П. 18.10.2006 року за реєстровим №4098, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Комінтернівське районне бюро технічної інвентаризації» в книзі №67, за №28, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною визначеною на підставі оцінки майна, що буде проведена незалежним суб`єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження.
В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №010/15-44/07-697 від 27.12.2007 року та додаткових угод, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , у сумі 145 240,66 (сто сорок п`ять тисяч двісті сорок дол. США), суд звернув стягнення на предмет іпотеки, за договором іпотеки (реєстровий №2550 від 28.12.2007р.) укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , а саме на кафе «Вечірнє», загальною площею 447,00 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та розташоване на земельній ділянці площею 526,1 кв.м., який належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15.10.2007 року по справі №2-3505/2007 та зареєстрованого Комінтернівським районним бюро технічної інвентаризації 17.12.2007 року за реєстраційним №15923108, запис №45 в книзі №232, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною визначеною на підставі оцінки майна, що буде проведена незалежним суб`єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження.
Суд стягнув з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ТОВ « Фінансова компанія «Форінт», суму сплаченого судового збору в розмірі 3 654,00 грн..
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що місцевим судом порушені норми процесуального та матеріального права, а саме, у теперішній час предмет іпотеки кафе «Парус» не належить їй на праві власності, оскільки рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року по справі №504/1547/17 за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано недійним договір купівлі-продажу від 18.10.2006 року, за яким ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали, а вона купила кафе «Парус»; предмет іпотеки кафе Вечірнє» також не належить їй на праві власності, оскільки ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року по справі №2-3505/07 за заявою ОСОБА_2 про поворот виконання рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року, право власності на кафе «Вечірнє» набула ОСОБА_2 .. Отже, належними відповідачами у справі є власники кафе «Парус» ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а власником кафе «Вечірнє» ОСОБА_2 .
08 квітня 2021 року ОСОБА_2 звернулась до апеляційного суду із апеляційною скаргою, у якій просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 березня 2020 року, скасувати його та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові, посилаючи на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, а саме, суд вирішив питання про її права та обов`язки, не залучивши до участі у справі, тому у неї наявне право на апеляційне оскарження вказаного судового рішення, оскільки предмет іпотеки кафе Вечірнє», належить їй на праві власності на підставі ухвали Комінтернівського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року по справі №2-3505/07, якої задоволена її заява про поворот виконання рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року по справі №2-3505/2007, на підставі якого відповідач ОСОБА_1 набула право власності на кафе «Вечірнє». Крім того, предмет іпотеки кафе «Парус» належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року по справі №504/1547/17, за яким визнано недійним договір купівлі-продажу від 18.10.2006 року, за яким ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_1 купила кафе «Парус». Отже, належними відповідачами у справі є власники кафе «Парус» ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а власником кафе «Вечірнє» є ОСОБА_2 .
У частині 1 статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
За змістом зазначеної статті та правового висновку Верховного Суду України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-885цс15, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №521/12093/19 (провадження №61-20975 св 19) зробив наступний правовий висновок: «незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною
скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., апеляційний суд не врахував, що він звернувся до суду як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки (частина перша статті 352 ЦПК України).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Тлумачення наведених вище норм процесуального права свідчить про
те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість дійти висновку щодо вирішення, чи невирішення судом першої інстанції питань про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, свободи, інтереси
та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі,
не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.
Тобто апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
До подібних правових висновків дійшов Касаційний цивільний суд
у складі Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі
№235/2452/16-ц, провадження №61-3433св19».
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 березня 2020 року та відкрито апеляційне провадження за її апеляційною скаргою на судове рішення.
На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», на виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого:
Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
10 травня 2022 року електронною поштою від адвоката Маркарова І.Р., що діє в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із його мобілізацією до Збройних сил України.
Відповідно до ч. 8 ст. 14 ЦПК України, особи, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, можуть подати процесуальні, інші документи, вчинити інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з використанням власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний підпис», якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Згідно із ч. 8 ст. 43 ЦПК України якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).
Варто зауважити, що зазначену заяву було направлено в електронному вигляді. При цьому, вона не містить електронного цифрового підпису, у порушення норм ЦПК України та ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».
Розглянувши клопотання адвоката Маркарова І.Р. про відкладення розгляду справи, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 3 ст.13 ЦПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Учасники справи мають права, встановлені ст. ст. 43, 49 ЦПК України, в тому числі, ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.
Цивільна справа перебуває у провадженні Одеського апеляційного суду з серпня 2020 року.
Суд здійснює виклик сторін у судові засідання, в тому числі, шляхом надіслання судових повісток в порядку, встановленому ст. ст.128, 130 ЦПК України.
Сторони по справі про дату, час та місце судового засідання неодноразово повідомлялись належним чином.
Однак, відповідач ОСОБА_1 та апелянт ОСОБА_2 на кожне призначенне судове засідання надсилали до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Указом Президента України від 24.02.2022 року за №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України від 24.02.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан.
Указом Президента України від 14.03.2022 року за №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України від 15.03.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, тобто до 26.04.2022 року.
Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Згідно із вказаним вище Указом Президента України, воєнний стан введено на всій території України.
Статтею 10 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.
В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені (ст. 12-2 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану»).
Частинами 1-3 ст. 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів.
Також суд зауважує, що під час дії воєнного стану Одеський апеляційний суд здійснює правосуддя, виходячи з реалій воєнного часу та необхідності дотримання загальних засад цивільного провадження, керуючись реальною поточною обстановкою, що склалася у Одеській області, при умові відсутності небезпеки для учасників справи.
Тобто, робота Одеського апеляційного суду не припинена, а явка сторін у судове засідання не визнавалась обов`язковою.
Крім того, із ордеру про надання правової допомоги Серії ВН №113434 виданого адвокатом Маркаровим І.Р. вбачається, що його було сформовано 28 лютого 2022 року на підставі договору про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги №160222 від 16 лютого 2022 року. Відповідно до Витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_2 ОСОБА_5 було мобілізовано до Збройних сил України з 02 березня 2022 року.
Таким чином, відповідач ОСОБА_1 була обізнана про дані обставини, проте не вжила всіх розумних заходів щодо забезпечення проведення судового засідання призначеного на 11 травня 2022 року, що призводить до збільшення строків розгляду справи.
Отже, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони.
Так, відповідач ОСОБА_1 та апелянт ОСОБА_2 впродовж всього часу розгляду справи не подавали до суду клопотань, пов`язаних із розглядом справи, крім клопотань про відкладення судових засідань, тобто у їх діях вбачаються ознаки дій, спрямовані на безпідставне затягування розгляду справи.
Таким чином, мотиви відкладення судового засідання, наведені у клопотанні адвоката Маркарова І.Р. про його призив на службу до лав Збройних сил України, суд вважає безпідставними.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 24 травня 2022 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційних скаргах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відзиві ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та у відзиві ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, оскілки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частини 2 статті 16 ЦК України.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно із частиною першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
Іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку»).
Частинами першою та другою статті 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.
У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За змістом статті 33 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).
Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє не виконано чи виконано неналежно, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».
Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 13 березня 2019 року у справі №520/7281/15-ц (провадження №14-49цс19), від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (провадження №14-397цс19).
Статтею 41 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.
Відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Судом першої інстанції встановлено, що 27.12.2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , був укладений кредитний договір №010/15-44/07-697, відповідно до умов, якого ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 200 000,00 дол. США із встановленою процентною ставкою 12,75 % річних (т. 1, а.с. 57-59).
Як вбачається з іпотечного договору від 28.12.2007 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 у якості забезпечення вимог за кредитним договором №010/15-44/07-697, було передано нерухоме майно, а саме: кафе: «Вечірнє», загальною площею 447 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , сторони визначили заставну вартість предмету іпотеки у сумі 2 188 720,00 грн. (т. 1 а.с. 90-96).
Між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 додатково були укладені додаткові угоди, до кредитного договору №010/15-44/08-697 від 27.12.2007 року (т. 1, а.с. 71-75, 79-81).
Згідно з кредитним договором №010/15-44/08-070 від 25.02.2008 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , остання отримала кредит в розмірі 68 000,00 дол. США із встановленою процентною ставкою 13,25 % річних (т. 1, а.с. 12-14).
Відповідно до договору іпотеки від 26.02.2008 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 в якості забезпечення вимог за кредитним договором №010/15-44/08-070, було передано нерухоме майно, а саме: кафе: «Парус», загальною площею 190 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , сторони визначили заставну вартість предмету іпотеки у сумі 801 530,00 грн. (т. 1, а.с. 40-49).
Між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 додатково були укладені додаткові угоди: №010/15-44/08-070/1 від 23.03.2009 року; №010/15-44/08/070/2 від 06.12.2010 року; №010/15-44/08/070/3 від 15.03.2013 року; №010/15-44/08/070/4 від 15.03.2013 року, до кредитного договору №010/15-44/08-070 від 25.02.2008 року (т. 1, а.с. 28-30, 34-35, 37-38).
Кафе «Вечірнє» належить ОСОБА_1 на підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15.10.2007 року (т. 3, а.с. 134).
Кафе «Парус» належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу від 18.10.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Чос О.П. (т. 1, а.с. 179-180).
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» належним чином виконав свої зобов`язання за кредитними договорами, про що свідчить заява на видачу готівки №5 від 26.02.2008 року на суму 68 000,00 дол. США, еквівалент у гривнях 343 400,00 грн. та заява на видачу готівки №2 від 28.12.2007 року на суму 200 000,00 дол. США, еквівалент у гривнях 1 010 000,00 грн. (т. 1, а.с. 39,87).
Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.04.2017 року у справі призначено судово-оціночну експертизу предметів іпотеки, а саме: кафе «Парус» та кафе «Вечірне» (т. 1 а.с. 260).
Висновком судової оціночної експертизи №549 про визначення ринкової вартості предметів іпотеки: кафе «Парус», загальною площею 190,0 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та кафе «Вечірнє», загальною площею 447 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , складеним судовим експертом Харченко Т.О., встановлено, що ринкова вартість кафе «Парус» складає 1 429 000,00 грн. та ринкова вартість кафе «Вечірнє», складає 3 176 000,00 грн. (т. 2, а.с. 5-38).
Заборгованість ОСОБА_1 , у відповідності до довідки про стан заборгованості по кредитному договору №010/15-44/07-697 від 27.12.2007 року, станом на 06.04.2015 року, складає 145 240,66 дол. США та по кредитному договору №010/15-44/08-070 від 25.02.2008 року, станом на 06.04.2015 року складає 50 885,62 дол. США (т. 1, а.с. 10-11).
Аналіз положень п. п. 6.1., 6.2. договору іпотеки свідчить про те, що Банк, як Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити всю суму зобов`язання на момент звернення стягнення, у т.ч. суму заборгованості за кредитом та відсотками, штрафними санкціями, комісійною винагородою незалежно від настання строку виконання основного в`язання.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позичальник та іпотекодатель, відповідачка ОСОБА_1 , не виконала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та договором іпотеки в сумі, строки та на умовах, що передбачені вказаними договорами. Кафе «Парус» та кафе «Вечірнє», були передані в іпотеку в якості забезпечення вимог іпотекодержателя за вищевказаними кредитними договорами, відповідач не виконував вимоги вказаних договорів належним чином, тому Банк, як Іпотекодержатель, набував право звернути стягнення на предмет іпотеки порядок в рахунок заборгованості за кредитами.
Суд правильно не прийняв до уваги доводи відповідача, що зазначені предмети іпотеки не належать їй на праві власності, оскільки рішення Апеляційного суду Одеської області, яким було скасовано рішення Комінтернівського районного суду від 15.10.2007 року, на підставі якого відповідачу належить кафе «Вечірнє», в подальшому постановою Верховного суду зазначене рішення апеляційного суду, було скасовано, тобто право власності відповідача не змінилось (т. 3, а.с. 127-135), що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на майно від 03.03.2020 року, де зазначені предмети іпотеки значяться за ОСОБА_1 (т. 3, а.с. 109-113).
Посилання відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в апеляційних скаргах на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд безпідставно не врахував, що відповідач ОСОБА_1 не є власником предметів іпотеки кафе «Парус» та кафе «Вечірнє», тому до участі у справі необхідно залучити в якості належних відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , власників кафе «Парус», та ОСОБА_2 власника кафе «Вечірнє», не приймаються до уваги за таких підстав.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, що «… суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.
Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що Банком, правонаступником якого є ТОВ «ФК «Форінт», доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме те, що передане в іпотеку спірне нерухоме майно в якості забезпечення вимог іпотекодержателя за вищевказаними кредитними договорами та договором іпотеки, відповідач не виконував вимоги вказаних договорів належним чином, тому Банк, як Іпотекодержатель, набував право звернути стягнення на предмет іпотеки порядок в рахунок заборгованості за кредитами шляхом продажу предметів іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною визначеною на підставі оцінки майна, що буде проведена незалежним суб`єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження. Й, навпаки, заперечення на позов відповідачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повністю спростовуються наявними у справі письмовими доказами.
Так, дійсно рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року по справі №504/1547/17 за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, позов задоволено та визнано недійним договір купівлі-продажу від 18 жовтня 2006 року, за яким ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_1 купила кафе «Парус», але вказане рішення суду не набуло законної сили, оскільки було оскаржено в апеляційному порядку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», справа до теперішнього часу не розглянута.
Отже відповідачка ОСОБА_1 залишається власником предмета іпотеки кафе «Парус».
Постановою Одеського апеляційного суду від 23 травня 2022 року по справі №2-3505/2007 апеляційну скаргу АТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», задоволено, ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року про поворот виконання судового рішення скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про поворот виконання рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2017 року відмовлено.
При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року по справі №2-3505/2007 визнано дійсним договір купівлі-продажу будівлі кафе «Вечірнє», розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , по якому ОСОБА_2 виступала продавцем, а ОСОБА_1 покупцем та визнано право приватної власності за ОСОБА_1 на будівлю кафе «Вечірнє», розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року (провадження №22-ц/785/6225/16) апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 ..
Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року заяву ОСОБА_2 про поворот виконання рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2017 року задоволено.
Суд допустив поворот виконання рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року по справі №2-3505/2007 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно.
В порядку повороту виконання рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення кафе «Вечірнє» за адресою: АДРЕСА_1 , та проведено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення кафе «Вечірнє» за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 .
Постановою Верховного суду від 24 квітня 2019 року по справі №2-3505/2007 касаційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року скасовано. Справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. При цьому, Верховним судом у своєї постанові вказано про необхідність перевірки судом апеляційної інстанції поважності причин пропуску ОСОБА_6 строку на апеляційне оскарження рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 вересня 2019 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 18 лютого 2020 року по справі №2-3505/2007 касаційну скаргу ОСОБА_6 залишено без задоволення, ухвалу Одеського апеляційного суду від 06 вересня 2019 року залишено без змін.
Отже, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2007 року залишається в силі й відповідачка по цій справі ОСОБА_7 залишається власником предмета іпотеки кафе «Вечірнє».
Крім того, згідно Інформації із Державного реєстру речових прав на майно №202713102 від 03.03.2020 року, іпотекодавцем спірного нерухомого майна значиться відповідачка ОСОБА_1 (т. 3, а.с. 109-113).
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачка ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнавали факт невиконання умов кредитних договорів та договору іпотеки та не оспорюють суму заборгованості за кредитним договором.
Як зазначалось, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.
Верховний суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі №522/3541/15 (провадження №61-31599св19), дійшов правового висновку про те, що «згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відкидає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.
Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другоїп`ятої статті 13 цього Кодексу.
Аналіз змісту частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки, якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Термін «зловживання правом» означає те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.
Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.
Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.
Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав, необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і, навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності за загальним правилом є вина, то такі діяння є винними.
Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності……
Переглядаючи справу у касаційному порядку, враховує конкретні обставини цієї справи щодо наявності обставин, визначених частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, застосовує загальні засади цивільного права принципи справедливості, добросовісності та розумності, а також керується однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає за необхідне та доцільне застосувати положення частини третьої статті 16 ЦК України та відмовити ОСОБІ_1 у захисті цивільного права та інтересу, яким особа зловживала.
Верховний Суд наголошує, що застосовуваний спосіб захисту цивільних прав та інтересів позивача має відповідати критерію ефективності відновлення порушеного права, що є неприпустимим у разі встановлення істотного дисбалансу між правами та інтересами особи, яка просить застосувати такий спосіб захисту, та правами й інтересами іншої особи, стосовно якої такі примусові заходи належить застосувати. У разі встановлення істотного дисбалансу між правами й інтересами сторін спору, що матиме місце у спірних правовідносинах у разі задоволення поданого позову, суд встановлює порушення меж здійснення цивільних прав, оскільки в діях позивача наявні ознаки зловживання своїм правом».
У постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 у справі №922/2878/17 зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом».
На переконання суду апеляційного інстанції, такі дії відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка не брала участь у справі, щодо створення преюдиційних судових рішень з метою усунення від повернення заборгованості за кредитними договорами, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів Банку, й штучного затягування вирішення інших спорів щодо цього майна, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правовий висновок Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що, встановивши, наявність заборгованості за кредитними договорами та факт порушення позичальником взятих на себе зобов`язань, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про набуття Банком права на звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням процедури, передбаченої статтею 41 Закону України «Про іпотеку» шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, визначеної Законом України «Про виконавче провадження».
Банк має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, але у даному випадку в судовому засіданні позивачем доведено належним чином, що відповідач порушує його права на повернення кредитів в повному обсязі. Тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України право Банка підлягає судовому захисту.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволені позову в повному обсязі немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 24 травня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік