ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року м.Суми

Справа №591/5362/18

Номер провадження 22-ц/816/666/22

22-ц/816/552/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи - ОСОБА_3 , приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Коваль Наталія Миколаївна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Вдовіченка Олександра Леонідовича,

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 грудня 2021 року, повний текст якого складено 29 грудня 2021 року, та додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 лютого 2022 року, повний текст якого складено 16 лютого 2022 року, у складі судді Сидоренко А.П., ухвалені у м. Суми,

в с т а н о в и в :

11 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила, до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту від 17 серпня 2016 року, складеного ОСОБА_4 на ім`я відповідача, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Коваль Н.М.

Свої вимоги мотивувала тим, що після смерті її рідної тітки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина на квартириу АДРЕСА_1 , а вона та брат - третя особа ОСОБА_3 , є спадкоємцями за законом п`ятої черги. При підготовці документів для звернення до нотаріуса щодо прийняття спадщини їй стало відомо, що все своє майно померла заповіла сторонній особі - ОСОБА_2 .

Вважала, що під час складення заповіту на ім`я відповідача, посвідченого 17 серпня 2016 року, ОСОБА_4 , хворіла і тому не могла розуміти значення своїх дій, не могла керувати ними. У період часу з 2009-2016 років ОСОБА_4 перенесла декілька інсультів, дільничним лікарем КУ «Сумської міської клінічної лікарні № 5» їй було надано направлення до психіатричного диспансеру і встановлено діагноз захворювання. Останній інсульт ОСОБА_4 перенесла влітку 2016 року, після чого, не могла нормально рухатись, нормально розмовляти, адекватно реагувати на усі дії, вона періодично не розуміла обставин і не впізнавала людей, важка була у спілкуванні, не могла оцінювати дійсні події, правильно орієнтуватися у життєвих ситуаціях.

Враховуючи вік, стан здоров`я ОСОБА_4 , неодноразове складення нею заповітів на різних людей, що свідчить про психологічну нестабільність, суттєві порушення психіки, викликані її тяжкими захворюваннями, її властивість підпадати під вплив інших людей, у тому числі і зовсім незнайомих, просила суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , посвідчений 17 серпня 2016 року.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійним задоволено.

Визнано недійсним з моменту посвідчення заповіт ОСОБА_4 , складений на ім`я ОСОБА_2 від 17 серпня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Коваль Н.М.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1057 грн 20 коп.

Додатковим рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 лютого 2022 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Прийняте додаткове рішення у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Коваль Н.М. про визнання заповіту недійним.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судово-психіатричної експертизи в розмірі 4714 грн 68 коп та витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги, в розмірі 10000 грн (т. 2, а.с. 161-162).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Вдовіченко О.Л., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вказує, що за даними медичної амбулаторної картки хворого спадкодавець ОСОБА_4 була оглянута 07 квітня 2015 року лікарем-психіатром Басовою М.Л., яка в засіданні суду першої інстанції підтвердила, що на момент огляду у піддослідної не було психічних розладів, вказаних в описовій частині висновку судово-психіатричної експертизи № 06-04/4 від 19 березня 2020 року. Зазначає, що експертний висновок щодо наявності у ОСОБА_4 психічних розладів зроблено на підставі письменної продукції, які міститься в матеріалах справи і виготовлена піддослідною в 2016 році, вже після обстеження її лікарем-психіатром. При цьому, безпідставно не досліджено та не взято до уваги при проведенні експертизи матеріали справи № 591/7718/13-ц та справи № 591/9297/13-ц, які містять написані власноручно ОСОБА_4 позовні заяви і мають значення для встановлення її дійсного психічного стану на момент складання оспорюваного заповіту.

Заперечує проти ухвали суду від 22 грудня 2021 року про відмову у призначенні додаткової посмертної психіатричної експертизи, оскільки вважає, що експертом досліджені не всі наявні у матеріалах справи об`єкти, і, відповідно, надана неправильна оцінка психічного стану спадкодавця ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі на додаткове рішення представник ОСОБА_2 - адвокат Вдовіченко О.Л., посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить додаткове рішення скасувати.

Вважає, що позивачем порушено порядок звернення до суду із заявою про підтвердження розміру понесених нею судових витрат, оскільки після закінчення судових дебатів 22 грудня 2021 року і до ухвалення рішення у справі, ніяких заяв про уточнення розміру судових витрат ОСОБА_1 чи її представник не подавали.

У відзиві на апеляційні скарги позивач та її представник просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як законні та обгрунтовані.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - адвоката Вдовіченка О.Л., який підтримав скарги, заперечення проти скарг відповідача, її представника - адвоката Юшкевич Є.Ю. та третьої особи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та додаткового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно із заповітом, посвідченим 17 серпня 2016 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Коваль Н.М., реєстровий № 687, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , все своє майно, що буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також все те, на що вона за законом буде мати право заповіла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У тексті заповіту зазначено, що заповіт складено о 14 год. 57 хв., посвідчено удома за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 21).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а.с. 16).

ОСОБА_4 була власником квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 14).

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 06-04/4 від 19 березня 2020 року, ОСОБА_4 станом на 17 серпня 2016 року - на момент складання заповіту, виявляла ознаки розладу психіки та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку переважно судинного ґенезу (ГХ, ДЕП, інфаркт мозку 2008) зі зниженням пам`яті, вираженою емоційною лабільністю, маячними ідеями (пограбування, кверулянство) за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 2, а.с. 2-6).

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_5 пояснив, що з 2003 року проживає за адресою: АДРЕСА_3 , був сусідом ОСОБА_4 , вона жила на першому поверсі, а він живе на п`ятому поверсі, підтримував сусідські відносини. Його покійна мати ОСОБА_6 товаришувала з ОСОБА_4 і він часто допомагай їй по квартирі. ОСОБА_4 була жінка з характером, часто хворіла, у неї не усе з головою добре було, як «роздвоєніє» особистості, могла не впізнавати раптово. Знає, що ОСОБА_4 , змінювала неодноразово заповіт. Погано їй стало десь років за півтора до її смерті, вона стала неходячою, мати прибігала до неї, доглядала. Десь у 2015 році почали виникати ці особливості поведінки. Вона декілька разів складала заповіт на різних людей, хотіла скласти заповіт на матір, але та відмовилась. Відповідач ОСОБА_2 брала у їхньому будинку показники і довідалася, що ОСОБА_4 шукала людину, яка б за нею постійно доглядала. У кінці літа 2016 року мати прийшла додому і сказала, що ОСОБА_4 написала заповіт на ОСОБА_2 . Він бачив ОСОБА_2 разів два, а мати - разів три у ОСОБА_4 вдома.

Йому відомо, що ОСОБА_4 хотіла розірвати заповіт з ОСОБА_2 , але та не брала слухавки. ОСОБА_4 померла десь у середині ІНФОРМАЦІЯ_4. Поховали її племінник та племінниця, ОСОБА_2 взагалі не було. Раз чи два на тиждень приходила до ОСОБА_4 соціальний працівник. Приходив до неї сімейний лікар ОСОБА_9 , яка направляла її у психлікарню, чи проходила вона лікування - йому не відомо, вона вважала себе нормальною.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона є лікарем-психіатром. Картка ОСОБА_4 вилучена у 2019 році і вона нічого не пам`ятає. Після огляду медичної картки № 21676 свідок зазначила, що ОСОБА_4 була нею оглянута, наявність психіатричного захворювання маячіння - не встановлено. ОСОБА_4 не було взято на облік, бо не усі оглянуті пацієнти потребують обліку. Пам`ять була знижена, позиція страху, недовіри та параноїдальних думок нею не було встановлено. ОСОБА_4 однократно була оглянута і більше не зверталася.

Допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_11 пояснила, що перед складанням висновку, вивчається уся надана медична документація, в тому числі і медична картка на 30 березня 2015 року, тобто на час складання заповіту та більше чим за рік. Із наданих матеріалів встановлено, що ОСОБА_4 вважала, що її обкрадають, писала скарги. Люди, які беруть участь у маячних ідеях більш схильні до неї, а інші сприймаються як вороги. З 03 березня 2015 року з моменту останнього огляду і до моменту складання заповіту, зверталася до лікаря з судинними захворювання. До 30 березня 2015 року ОСОБА_4 , мала психіатричний діагноз, але за записами лікаря була дієздатною. Маячення і відсутність критики додалися після огляду лікарем, і письмові пояснення і характер дій досліджувалися, що стало підставою для такого висновку експертизи.

Вказані факти правильно встановлено судом першої інстанції на підставі належним чином зібраних, досліджених та оцінених доказів, на які суд послався у рішенні.

Установивши, що відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 06-04/4 від 19 березня 2020 року ОСОБА_4 виявляла ознаки розладу психіки та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку переважно судинного ґенезу (ГХ, ДЕП, інфаркт мозку 2008) зі зниженням пам`яті, вираженою емоційною лабільністю, маячними ідеями (пограбування, кверулянство) і під час складання заповіту 17 серпня 2016 року за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та наявність підстав для визнання складеного у такому стані заповіту недійсним.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У ст. 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права і обов`язки, що належали спадкодавцю у момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно зі ст. ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до ст. ст. 30, 34 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Згідно зі ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Статтею 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Наявність вільного волевиявлення може бути піддана сумніву через припущення відсутності у заповідача здатності повноцінного усвідомлювання значення своїх дій та керування ними, через наявність органічного ураження головного мозку, тобто через наявність таких психічних розладів здоров`я, які абсолютно унеможливлюють здатність керувати своїми діями та усвідомлювати їх значення.

Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу

не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 у справі № 204/1064/16-ц (провадження № 61-21834св19) наголошено, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявність у ОСОБА_4 психічного розладу зі зниженням пам`яті та не усвідомлення нею значення своїх дій в момент складення заповіту 17 серпня 2016 року підтверджено висновком судово-психіатричної експертизи № 06-04/4 від 19 березня 2020 року, а також показаннями свідка, поясненнями експерта.

Належних та допустимих доказів на спростування вказаного експертного висновку суду надано не було.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням належної оцінки висновків судово-психіатричної експертизи, показів свідка, спеціаліста, які були допитані у судовому засіданні, а також інших досліджених доказів, встановив, що ОСОБА_4 в момент складання заповіту від 17 серпня 2016 року на користь ОСОБА_2 , не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними, а отже наявні правові підстави визнання складеного нею заповіту недійсним.

Ураховуючи викладене, безпідставними є доводи відповідача про те, що заповіт від 17 серпня 2016 року складений ОСОБА_4 у стані повного розуміння значення своїх дій та свідомого керування ними та у відповідності її дійсній волі.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваного судового рішення, зводяться до незгоди з висновком судово-психіатричної експертизи № 06-04/4 від 19 березня 2020 року.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на оплату судово-психіатричної експертизи у розмірі 4714 грн 68 коп та витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн, суд першої інстанції правильно вважав їх документально підтвердженими та такими, що підтверджуються рахунком, квитанціями про оплату, розрахунком (т. 1, а.с. 234, т. 2, а.с. 135, 138). Доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують.

Також, безпідставними є посилання на порушення позивачем порядку уточнення розміру витрат на надання правничої допомоги. Так, клопотання про стягнення судових витрат заявлялося в позовній заяві та наводився орієнтовний розрахунок витрат позивача на правничу допомогу, в подальшому, відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір таких витрат позивачем було підтверджено належними доказами.

Судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у призначенні у справі додаткової посмертної психіатричної експертизи. Доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Враховуючи викладене, доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваних судових рішень під час апеляційного провадження.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів, та ухвалив рішення та додаткове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367-369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Вдовіченка Олександра Леонідовича залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 грудня 2021 року та додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 лютого 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - О. Ю. Кононенко

Судді: В. І. Криворотенко

Т. А. Левченко