Справа № 214/7289/18
2/214/1387/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 липня 2022 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ткаченка А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Кушнерук Ю.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №214/7289/18 за позовною заявою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, -

Представники:

від позивача ОСОБА_3 , адвокат Агабалаєва Я.В., Шевчук С.В.

від відповідачів адвокат Гаврашенко Л.А.

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ПАТ «УКРСИББАНК» звернувся до суду з позовною заявою шляхом направлення поштовою кореспонденцією 31 жовтня 2018 року (надійшла до суду 05 листопада 2018 року), в якій просив суд: з метою погашення на користь ПАТ «УКРСИББАНК» заборгованості, що виникла внаслідок невиконання умов договору про надання споживчого кредиту №0 по кредиту у розмірі 17 520,52 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною 182 477,00 грн.; стягнути з відповідачів на користь ПАТ «УКРСИББАНК» судовий збір в розмірі 7379,75 грн.

Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 17 березня 2008 року між АКІБ «УКРСИББАНК», правонаступником якого є ПАТ «УКРСИББАНК» (після перейменування АТ «УКРСИББАНК»), та ОСОБА_4 як позичальником було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (далі кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальникові кредит в іноземній валюті в сумі 25 000 доларів США зі строком повернення до 17 березня 2017 року згідно з графіком погашення кредиту. У свою чергу позичальник зобов`язалась сплачувати проценти за користування кредитом за ставкою 13,4% річних. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №0-И від 17 березня 2008 року, відповідно до умов якого ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 передали банку як іпотекодержателю в іпотеку належне їм на праві спільної сумісної власності житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 65,2 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м. ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_4 померла. Дізнавшись про смерть позичальника, 09 лютого 2012 року банк направив до Сьомої криворізької державної нотаріальної контори заяву з кредиторськими вимогами до спадкоємців позичальника з проханням повідомити коло осіб, які звернулись із заявами про прийняття спадщини, отриманням свідоцтва про право на спадщину. Із матеріалів спадкової справи №87-2012, заведеної 24 лютого 2012 року за заявою кредиторських вимог АТ «УКРСИББАНК», встановлено, що ОСОБА_1 чоловік ОСОБА_4 та ОСОБА_2 син були зареєстровані на дату смерті ОСОБА_4 та проживали разом з нею за однією адресою: АДРЕСА_2 , заяв про відмову від прийняття спадщини не подавали, а тому в силу ст.1270 ЦК України є такими, що фактично прийняли спадщину. Відповідачі, фактично прийнявши спадщину, не здійснюють дій щодо її оформлення з метою уникнення відповідальності перед кредиторами, оскільки право спільної сумісної власності на житлове приміщення, яке є предметом іпотеки, залишається зареєстрованим, у тому числі й за ОСОБА_4 . Позивач, не маючи інформації щодо спадкоємців, не мав змоги подати позов до спадкоємців. Отримавши у 2017 році можливість ознайомитись з матеріалами спадкової справи, АТ «УКРСИББАНК» пред`явлено вимоги безпосередньо до спадкоємців, до яких перейшов обов`язок спадкодавиці зі сплати кредитного боргу на користь кредитора. Таким чином, в силу ч.ч.1-3 ст.23 Закону України «Про іпотеку» до відповідачів також перейшли і обов`язки ОСОБА_4 як іпотекодавця. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_4 умов кредитного договору, заборгованість за кредитним договором станом на 23 жовтня 2018 року склала 17 520,52 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 491 983,30 грн. З огляду на те, що наявну заборгованість спадкоємці позичальника добровільно не погашають, керуючись правом вільного вибору способу захисту порушених прав, представник АТ «УКРСИББАНК» просить в примусовому порядку стягнути кредитну заборгованість шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки з реалізацією на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 182 477,00 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 жовтня 2020 року (головуючий суддя Гринь Н.Г.), ухваленим при заочному розгляді цивільної справи №214/7289/18, позовні вимоги АТ «УКРСИББАНК» задоволено повністю (т.1 а.с.181-185).

Ухвалою суду від 27 серпня 2021 року (головуючий суддя Гринь Н.Г.) за заявою відповідачів заочне рішення суду від 22 жовтня 2020 року скасовано, а справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (т.1 а.с.232-233).

На підставі розпорядження керівника апарату суду №330 від 30 вересня 2021 року та протоколу за результатами повторного автоматизованого розподілу справу передано в провадження судді Ткаченку А.В. (т.2 а.с.1, 2).

Відповідно до ч.11 ст.33 ЦПК України, справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим же суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, що унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, передбачених ЦПК України.

Як слідує з ч.2 ст.34 ЦПК України, у разі зміни складу суду на стадії судового розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

За даних обставин цивільну справу №214/7289/18 прийнято до провадження суддею Ткаченком А.В. 30 вересня 2021 року з призначенням до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Правом на участь в судовому засіданні сторони не скористались, подавши заяви, кожен окремо, про розгляд справи за їх відсутності. Представник позивача Шевчук С.В. пред`явлені вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові.

Представник відповідачів адвокат Гаврашенко Л.А. просила ухвалити рішення за наявними у справі доказами, позовні вимоги не визнала. У межах визначеного судом строку відповідачі та їх представник правом на подання відзиву на позов не скористались.

Оцінюючи характер процесу, предмет спору, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, з урахуванням поданих учасниками справи заяв, їх позиції щодо пред`явлених вимог, не подання відповідачами відзиву на позов, суд вважає за можливе справу розглянути за їх відсутності та ухвалити рішення за наявними у справі доказами.

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що 17 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК», правонаступником якого є АТ «УКРСИББАНК», як банком та ОСОБА_4 як позичальником було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) (далі кредитний договір), за умовами п.1 якого позичальник отримала кредит в іноземній валюті в сумі 25 000 доларів США, еквівалентних 126 250 грн. на день укладення договору. Цільове призначення кредиту відповідно до п.1.4 договору для особистих потреб, а саме споживчі потреби. Строк кредитування визначено до 17 березня 2017 року, якщо тільки не буде застосовано іншого терміну повернення кредиту, встановленого на підставі додаткової угоди сторін або вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 12 договору (п.1.2.2 договору, т.1 а.с.22).

Сторонами погоджено, що позичальник зобов`язується сплатити проценти за користування кредитом за ставкою 13,4% річних, яка встановлюється протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за договором в попередньому місяці (п.1.3.1 договору, т.1 а.с.23). Крім того, умовами договору передбачено можливість встановлення нового розміру процентної ставки (п.1.3.2 договору).

Правомірність надання банком кредиту ОСОБА_4 в іноземній валюті підтверджується наявною у АКІБ «УКРСИББАНК», правонаступником якого є АТ «УКРСИББАНК», генеральною ліцензією НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями №75 від 24 грудня 2001 року (т.1 а.с.20) та дозволом №75-2 від 19 листопада 2002 року на право здійснення операцій з валютними цінностями (т.1 а.с.21).

Відповідно до п.1.2.2 договору, позичальник зобов`язався повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 400 доларів США в день сплати ануїтетного платежу відповідно до Графіку платежів додатку №2 (т.1 а.с.31-35).

Положеннями п.2.1 розділу 2 договору визначено, що забезпеченням виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором виступають: застава нерухомості квартири загальною площею 65,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ; порука ОСОБА_1 ; порука ОСОБА_2 (т.1 а.с.23).

Дійсно, з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 за кредитним договором №0 від 17 березня 2008 року в сумі 25 000 доларів США, наданих на строк до 17 березня 2017 року включно (по поверненню кредиту, сплаті процентів за користування ним, виконання інших зобов`язань позичальника та відшкодування завданих ним збитків, неустойки тощо), між АКІБ «УКРСИББАНК» правонаступником якого є АТ «УКРСИББАНК», як банком та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 як майновими поручителями боржника ОСОБА_4 17 березня 2008 року укладено іпотечний договір №0-И, відповідно до п.п.1,2 якого іпотекодавці передали банку як іпотекодержателю в іпотеку належне їм на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 09 червня 2006 року, виданого Органом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження С-547 від 26 травня 2006 року, зареєстрованого в КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 26 червня 2006 року, номер витягу: 11052496, реєстраційний номер 15201742, номер запису: 209 в книзі 245п-209 (т.1 а.с.36-41) нерухоме майно предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 65,2 кв.м, житловою площею 38,8 кв.м.

Факт належності ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зазначеного житлового приміщення також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 вересня 2018 року (т.1 а.с.55-56).

У відповідності до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У силу ст.ст.525,526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення ? невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст.ст.530, 631 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Судовим розглядом встановлено, що АТ «УКРСИББАНК» свої зобов`язання перед ОСОБА_4 виконав в повному обсязі, надавши 17 березня 2008 року кредит в розмірі 25 000 доларів США (в еквівалентні 126 250 грн.), що підтверджується випискою по кредитному рахунку (т.1 а.с.57). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих кредитних коштів, якому відповідає визначене ч.1 ст.509 ЦК України право кредитора вимагати їх повернення.

Як слідує з довідки-розрахунку заборгованості за кредитом (т.1 а.с.58-61), позичальник ОСОБА_4 здійснювала щомісячні платежі на погашення заборгованості в розмірі погодженого сторонами ануїтетного платежу, зокрема, на погашення заборгованості за тілом кредиту ОСОБА_4 внесла 7479,48 доларів США, розмір заборгованості за тілом кредиту станом на 23 жовтня 2018 року склав 17 520,52 доларів США.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_2 , виданим 27 жовтня 2011 року Саксаганським відділом ДРАЦС Криворізького МУЮ в Дніпропетровській області (т.1 а.с.42).

Таким чином, оскільки за життя позичальник в повному обсязі взяті на себе грошові зобов`язання за кредитним договором не виконала, тому розмір нарахованої банком заборгованості за тілом кредиту склав 17 502,52 доларів США, що слідує з розрахунку (а.с.58-61), який судом перевірений та сумнівів у його правильності та обґрунтованості не викликає.

09 лютого 2012 року ПАТ «УКРСИББАНК» направило до Сьомої криворізької державної нотаріальної контори заяву щодо кредиторських вимог, в якій зазначило про наявність невиконаних зобов`язань ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , перед банком за кредитними договорами №0 від 17 серпня 2007 року та №0 від 17 березня 2008 року на загальну суму вимог 25 465,54 доларів США (в еквіваленті 203 118,24 грн.). Відтак, у відповідності до ст.1281 ЦК України кредитор просив прийняти зазначену вимогу до спадкоємців позичальника (т.1 а.с.46). Заява надійшла до нотаріальної контори поштовою кореспонденцією 24 лютого 2012 року та зареєстрована за вх.№151.

На підставі поданої кредитором заяви (вимоги) до спадкоємців ОСОБА_4 , Сьомою криворізькою державною нотаріальною відкрито спадкову справу №87-2012 (номер у Спадковому реєстрі 52464301) 24 лютого 2012 року, що підтверджується Витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі та матеріалами копії спадкової справи (т.1 а.с.44-62, 63).

При цьому, при вирішенні спору щодо можливості виконання відповідачами обов`язків позичальника ОСОБА_4 перед кредитором як її спадкоємцями та іпотекодавцями водночас шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, суд виходить з такого.

Згідно з ч.1 ст.608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Відповідно до ст.1216, ст.1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав i обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права i обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав i обов`язків, що зазначені у ст.1219 ЦК України.

У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Оскільки кредитні зобов`язання не включені до визначеного ст.1219 ЦК України переліку зобов`язань, які не входять до складу спадщини, тому зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, спадкуються спадкоємцями померлого позичальника спадкодавця в загальному порядку, встановленому законом, а порядок задоволення цих вимог регламентується ст.ст.1281 і 1282 ЦК України. Тобто, ст.1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. До того ж включення до складу спадщини обов`язків спадкодавця зумовлено універсальним характером спадкового наступництва, за яким до правонаступника переходить весь комплекс прав та обов`язків, які належали право попереднику на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Подібний правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц.

Приписи ст.ст.1281, 1282 ЦК України та ст.23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема у зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів: 1) у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; 2) спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця; 3) спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; 4) спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; 5) кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; 6) наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги.

Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом ч.1 ст.1282 ЦК України та ч.1 ст.23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця. Відтак, іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника-іпотекодавця не припиняється.

Дослідженням матеріалів витребуваної судом спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 за претензією кредитора АТ «УКРСИББАНК» (т.1 а.с.128-133, 134) встановлено, що на момент смерті ОСОБА_4 значилась зареєстрованою та проживала за адресою: АДРЕСА_2 . Заяви про відмову від прийняття спадщини спадкоємцями ОСОБА_4 в матеріалах спадкової справи відсутні.

Стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Так, виходячи зі змісту ст.1281 ЦК України, допускаються два способи пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців: 1) безпосередньо до спадкоємців; 2) опосередковано через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, а за межами України через консула, що узгоджується з п.2.1 п.2 гл.10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, відповідно до якого претензії кредитора визначені однією з підстав заведення нотаріусом спадкової справи. Обрання певного способу є правом кредитора і здійснюється ним на власний розсуд (постанова Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі №495/1933/15-ц).

Таким чином, у даному випадку АТ «УКРСИББАНК» скористалося своїм правом кредитора заявити про вимогу до спадкоємців боржника через нотаріуса. Банку не було відмовлено у прийнятті такої вимоги кредитора, а навпаки заведено спадкову справу. Відтак, вимога кредитора померлого позичальника пред`явлена у встановлений законом преклюзивний (присічний, обмежувальний) строк та у спосіб, визначений законодавством, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог АТ «УКРСИББАНК» про стягнення боргу зі спадкоємців боржника в судовому порядку в обраний ним спосіб.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у ч.ч.3, 4 ст.1268, ст.1269 ЦК України.

Частинами 1,3 ст.1268, ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом 6-місячного строку з дня відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

За змістом зазначених норм вбачається, що прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, або в разі відсутності наведених вище обставин поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч.1 ст.1270 ЦК України 6-місячний строк.

Як вбачається з матеріалів справи (т.1 а.с.49, 141), на момент смерті ОСОБА_4 значилась зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 , разом з нею значились зареєстрованими її чоловік ОСОБА_1 (з 06 серпня 1986 року, т.1 а.с.52-зворот) та син ОСОБА_2 (з 14 травня 2002 року). Про факт смерті ОСОБА_4 вони безпосередньо повідомили банк 29 листопада 2011 року, надавши свідоцтво про смерть ОСОБА_4 . Про вказану обставину також зазначено в заяві АТ «УКРСИББАНК», поданій до нотаріальної контори (т.1 а.с.46).

Верховний Суд в постановах від 16 червня 2022 року у справі №648/2849/14, віл 19 травня 2021 року в справі №937/10434/19, від 28 квітня 2021 року в справі №204/2707/19, від 02 квітня 2021 року в справі №191/1808/19 та ряді інших постанов неодноразово акцентував увагу, що для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч.3 ст.1268 ЦК України є необхідним встановлення саме постійного проживання на час відкриття спадщини зі спадкодавцем. Так, ч.3 ст.1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Судовим розглядом встановлено, що відповідачі не тільки значаться зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_2 , а й фактично проживали за цією адресою не тільки на момент смерті ОСОБА_4 , а й по теперішній час. Цю адресу вони також зазначили як їх фактичну адресу в заяві про перегляд заочного рішення суду (т.1 а.с.194). Доказів зворотного відповідачі та їх представник суду не надали. Таким чином, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розумінні ч.3 ст.1268 ЦК України є такими, що фактично прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 та в межах встановленого законом строку не заявили про відмову від неї.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Відсутність у спадкоємця, який прийняв спадщину, свідоцтва про право власності на спадкове нерухоме майно не позбавляє кредитора спадкодавця права звернутися на підставі норми статті 23 Закону «Про іпотеку» до спадкоємця, який зволікає з отриманням свідоцтва, з вимогою про звернення стягнення на спадкове майно, що є предметом іпотеки.

Згідно з ч.2 ст.1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Такі ж правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 13 лютого 2019 року у справі №336/5443/16, від 17 липня 2019 року у справі №562/2411/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі №279/7765/15-ц.

Хоча й відповідачі на виконання вимог ч.1 ст.1281 ЦК України 29 листопада 2011 року повідомили кредитора про смерть позичальника ОСОБА_4 , надавши свідоцтво про її смерть, однак будучи обізнаними про наявність боргу спадкодавця перед банком, жодних дій, спрямованих на погашення боргу також не здійснювали. Відповідачами та їх представником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження часткової чи повної сплати суми заборгованості перед банком. Доказів того, що спадкоємці здійснили одноразовий платіж в рахунок задоволення вимог кредитора в межах вартості отриманого в спадщину майна матеріали справи також не містять. Відтак суд приходить до висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі з урахуванням частки квартири у спільній сумісній власності, належної за життя ОСОБА_4 , яка увійшла до складу спадщини після її смерті.

Відповідно до ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Згідно зі ст.ст.589, 590 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, що може бути здійснено за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

У ст.33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, за змістом ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», яка кореспондує ст.589 ЦК України, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Положеннями п.п.4.1, 4.2 договору визначено, що іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, шо забезпечено іпотекою за цим договором. Звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду (п.4.2.1); виконавчого напису нотаріуса (п.4.2.2); позасудового врегулювання у відповідності до умов договору та Закону України «Про іпотеку» (п.4.2.3; п.5.2); з інших, передбачених законодавством України підстав (п.4.2.4). Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю (п.4.4).

Такі положення іпотечного договору взаємоузгоджуються зі ст.20 ЦК України, ст.13 ЦПК України та п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст.39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Як роз`яснено в п.п.41, 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов`язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).

У п.1.2 договору іпотеки визначено, що ринкова вартість предмету іпотеки станом на момент укладення договору становить 182 477 грн. Ні відповідачі, ні їх представник заперечень в частині незгоди з вартістю предмету іпотеки не надали.

При цьому, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, в розумінні ст.39 Закону України «Про іпотеку» необхідно установити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на прилюдних торгах, тобто чітко визначити ціну предмета в грошовому вираженні, зазначивши її в рішенні.

Відповідно до ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Верховний Суд України в своїй правовій позиції, викладеній в постанові від 02 листопада 2016 року у справі №6-1907цс16 зазначив, що оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов`язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Разом з тим відповідно до ст.ст.19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

З урахуванням наведеного, у спорах цієї категорії зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, оскільки судовим рішенням допускається можливість зміни вартості, в тому числі у бік її збільшення, а іпотекодавець наділений правом заявити клопотання про визначення вартості зазначеного майна під час примусового виконання рішення суду. Аналогічна правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (№ 14-11цс18).

Крім того, невиконання позивачем вимог ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання відповідачам як іпотекодавцям та спадкоємцям позичальника (іпотекодавця) письмової вимоги про усунення порушення зобов`язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, на відміну від інших способів звернення стягнення, зокрема, у позасудовому порядку, оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 13 березня 2019 року у справі №520/7281/15 (провадження №14-49цс19), від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (провадження №14-397цс19).

Враховуючи вищенаведене та зважаючи, що предметом іпотеки є квартира, вартість якої сторони оцінили в 182 477 грн., суд вважає, що невиконане в повному обсязі за життя ОСОБА_4 основне зобов`язання в розмірі 17 520,52 доларів США станом на 23 жовтня 2018 року, завдає збитків іпотекодержателю, тому розмір заборгованості є співмірним із вартістю заставленого майна, яка в рішенні підлягає визначенню в розмірі 182 477 грн., як це заявлено в позовних вимогах АТ «УКРСИББАНК».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц зазначила, що «гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України».

Щодо зупинення виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд зазначає таке.

У даній справі відсутні підстави для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який втратив чинність 21 квітня 2021 року у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» від 13 квітня 2021 року № 1381-IX, у тому числі з урахуванням поновлення дії мораторію на період з 23 квітня 2021 року до 23 вересня 2021 року.

Разом з тим, згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України з 24 лютого 2022 року.

Законом України від 22 травня 2022 року №2263-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 17 травня 2022 року №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити п.5-2 такого змісту: «5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».

Враховуючи, що на момент ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Суд зауважує, що вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання рішення по даній справі.

Приходячи до такого висновку суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені з цього приводу у постановах від 22 червня 2022 року у справі №296/7213/15, від 29 червня 2022 року у справі №201/9754/17, та виходить з того, що згадані норми права не втратили свою чинність, оскільки не були виключені з тексту зазначеного Закону, а спеціальним законом лише запроваджене зупинення виконання цих правил на певний період. Надалі у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону.

Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку про можливість задоволення позовних вимог, із викладенням резолютивної частини позову з урахуванням наявності у спірних зобов`язально-кредитних відносинах ще й спадкових, що не свідчитиме про вихід за межі заявлених вимог та не порушуватиме принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує ст.141 ЦПК України та п.11 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати в цивільних справах», відповідно до яких у випадку пред`явлення позову, ціна якого визначається в іноземній валюті, одночасно ціну позову необхідно визначати і в національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого НБУ на день подання позову. Виходячи саме з такої ціни позову в національній валюті визначається розмір судового збору. Однак, якщо день подання позову не співпадає з днем сплати судового збору (збір сплачено раніше), то останній визначається з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти саме на день сплати, а не на день подання позову.

Як слідує з платіжного доручення № від 23 жовтня 2018 року (т.1 а.с.4), за пред`явлення ПАТ «УКРСИББАНК» позовної заяви сплачено судовий збір 23 жовтня 2018 року в розмірі 7379,75 грн., виходячи з ціни позову 17 520,52 доларів США (відповідно до курсу НБУ за 1 долар США = 28,080405 грн., що складає в еквіваленті 491 983,30 грн.). Отже, з огляду на ухвалення рішення на користь позивача, суд вважає за необхідне стягнути зі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь АТ «УКРСИББАНК» судовий збір в рівних частинах з кожного по 3689,88 грн.

Керуючись ст.ст.2, 4, 12, 13, 77, 78, 80, 133, 141, 206, 223, 228, 258-260, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів задовольнити.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 , спадкоємцями якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , перед Акціонерним товариством «УКРСИББАНК» за кредитним договором №0 від 17 березня 2008 року в розмірі 17 520 (сімнадцять тисяч п`ятсот двадцять) доларів США 52 центи звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 65,2 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м., належну на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 09 червня 2006 року, з урахуванням фактично успадкованої ними частки квартири, належної за життя ОСОБА_4 шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до Закону України «Про іпотеку», встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому 182 477 (сто вісімдесят дві тисячі чотириста сімдесят сім) грн. 00 коп.

Стягнути зі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» судовий збір в сумі по 3689 (три тисячі шістсот вісімдесят дев`ять) грн. 88 коп. з кожного окремо.

Зупинити виконання рішення суду у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати складання повного судового рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Відомості про сторін:

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСИББАНК», , юридична адреса: вул. Андріївська, 2/12, м. Київ.

ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Судове рішення складено та підписано 26 липня 2022 року.

Суддя А.В. Ткаченко