П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2022 року м. Київ

Справа №754/16732/21

Провадження № 22-ц/824/11273/2022

Резолютивна частина постанови оголошена 12 грудня 2022 року

Повний текст постанови складено 14 грудня 2022 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Сірої Ю.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрація про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрація про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позов мотивував тим, що 12 вересня 2016 року за рішенням Відділу з питань реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, позивач був знятий з реєстрації місця проживання в квартирі, в якій він мешкає з 1986 року, за адресою: АДРЕСА_1 , за заявою третьої особи без рішення суду в порушення статті 47 Конституції України.

Позивач вказував, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням, проте,таких документів Деснянській районній в м. Києві державній адміністрації третьою особою надано не було, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року у справі № 754/16655/18, але рішення і дії державної адміністрації про зняття позивача з реєстрації місця проживання в його квартирі фактично свідчили про їх наявність.

Зазначав, що в результаті прийняття цього рішення позивач був фізично викинутий третьою особою зі своєї квартири буквально на вулицю без будь-якого рішення суду в порушення статті 47 Конституції України, статті 40 Закону України «Про іпотеку», статей 109, 132-2 ЖК України, норм чинного законодавства щодо необхідної наявності документів, які б свідчили про припинення підстав на право користування позивачем своєю квартирою, тільки під приводом того, що він в квартирі не проживає рішенням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації.

Повне і остаточне захоплення квартири позивача відбулось в результаті її 3-х денного штурму - 15 вересня 2016 року, 04 жовтня 2016 року та 07 жовтня 2021 року. Поліція, яка приїжджала за викликом, рейдери поряд з витягом з реєстру нерухомого майна пред`являли рішення (довідку) Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про зняття позивача з реєстрації та мотивували свої дії тим, що позивач не тільки не є власником квартири, але й не проживає в ній і не має право користування нею, на що вказувало рішення.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року у справі № 754/16655/18 було встановлено, що рішення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про зняття з реєстрації місця проживання за адресою:

АДРЕСА_1 , було незаконним, але повернутися в свою квартиру позивач не зміг, оскільки там вже мешкали інші особи.

До винесення рішення Деснянським районним судом міста Києва 11 червня

2020 року по справі № 754/3351/19, набрання цим рішенням законної сили, виконання цього рішення, позивач вимушений був проживати по чужих квартирах, в тому числі орендованих, в зв`язку з чим поніс збитки, зокрема в розмірі оренди житла за цей період. Крім того, під час захоплення його квартира (майно) було розграбовано та за 5 (п`ять) років, які минули з моменту її захоплення фактично перетворена в приміщення мало придатне для постійного нормального проживання в ній. Підтвердження витрат на оренду стороннього житла складають копії договорів на оренду та розписки про оплату оренди на загальну суму 114 550,00 грн, що складає розмір компенсації майнової шкоди завданої відповідачем за прийняте незаконне рішення.

Разом з матеріальною шкодою позивачу було спричинено і моральну шкода, яка полягає у порушенні його права власності (право користування квартирою), його сил, душевних і фізичних страждань, які він зазнав в зв`язку з протиправною поведінкою щодо позивача внаслідок захоплення його квартири з розграбуванням майна, нанесені йому тілесних ушкоджень, в переживаннях у зв`язку з погіршенням його здоров`я відсутністю можливості в зв`язку з означеними подіями адекватно реагувати (зокрема не може провести необхідні хірургічні операції) на порушенні нормальних життєвих зв`язків, у постійному стресі, почутті невизначеності, відчаю та приреченості. розмір моральної шкоди позивач оцінив у сумі 648 000,00 грн.

У лютому 2022 року ОСОБА_1 подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив згідно усталеній практиці Європейського суду з прав людини стягнути на його користь з відповідача загальнообов`язковий податок на доходи фізичних осіб в розмірі 18 відсотків від суми, присудженої йому судом компенсації за матеріальну та моральну шкоду.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою

ОСОБА_1 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Вирішено розгляд справи проводити в загальному позовному провадженні.

Аргументи учасників справи

У січні 2022 року відповідачем до суду подано відзив, який мотивований тим, що позовні вимоги щодо відшкодування шкоди, внаслідок абстрактної бездіяльності державних органів і, як наслідок на думку представника відповідача є необґрунтованими та безпідставними, оскільки саме на підставі інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 09 вересня 2016 року № 67691288 власником вищевказаної квартири на момент зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , значилась ОСОБА_2 . Під час проведення дії щодо зняття з реєстрації місце проживання позивача, відповідач керувався абзацами 8 та 9 пункту 26 Правил, якими передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі, у разі реєстрації місце проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів. Зняття з реєстрації місця проживання на підставах, визначених в абзацах 8 та 9 цього пункту, здійснюється за заявою власника/наймача житла або їх представників.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 серпня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрація про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано недоведеністю заявлених позивачем вимог, оскільки суду не надано жодних доказів у підтвердження доводів наявності факту причинного зв`язку між шкодою у визначеному позивачем розмірі і протиправними діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні. Суд зазначив, що відповідач та його представники жодним чином не приймали участі у створені позивачу перешкод у проживанні в квартирі, не висиляли його.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

14 вересня 2022 року ОСОБА_1 подав до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд міста Києва апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 серпня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом проігноровано рішення судів від

06 грудня 2017 року у справі № 754/12198/16-ц та від 11 червня 2020 року у справі

№ 754/3351/19, яким встановлено незаконність та протиправність дій і рішень державного реєстратора щодо реєстрації права власності квартири позивача за третіми особами та повернуто йому право власності. Суд зробив помилковий висновок про відсутність у діях відповідача складу правопорушення.

Рух апеляційної скарги та матеріалів справи

20 вересня 2022 року матеріали цивільної справи № 754/16732/21 разом із апеляційною скаргою надійшли до Київського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 20 вересня 2022 року матеріали цивільної справи № 754/16732/21 разом із апеляційною скаргою передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2022 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

Доводи інших учасників справи

06 жовтня 2022 року Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація через засоби поштового зв?язку подала до Київського апеляційного суду відзив, у якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного судуміста Києва від 08 серпня 2022 року залишити без змін.

Позиція Київського апеляційного суду

В судовому засіданні представник відповідача Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації Рибальченко Л.М. заперечувала проти доводів апеляційної скарги.

ОСОБА_1 подав до суду клопотання, в якому просив розглянути справу за його відсутності.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що 12 вересня 2016 року за рішенням Відділу з питань реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_1 знятий з реєстрації місця проживання в квартирі, в якій він мешкає з 1986 року, за адресою: АДРЕСА_1 , за заявою третьої особи.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

З Єдиного державного реєстру судових рішень Київським апеляційним судом встановлено наступне.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року у справі № 754/16655/18 у справі за позовом ОСОБА_1 до Деснянської районної в

м. Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання рішення і дій по зняттю з реєстрації місця проживання незаконними, визнано рішення і дії Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації по зняттю з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 незаконними.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили.

У справі № 754/16655/18 судом встановлено відсутність судового рішення про примусове виселення позивача, як безумовна передумова для зняття останнього з місця його реєстрації у межах спірних правовідносин, а також факт скасування реєстрації права власності на вказану квартиру за новим власником, уповноважена особа якого звернулась із заявою від 09 вересня 2016 року.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року у справі № 754/3351/19 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення суми платежів за комунальні послуги, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада

2020 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 19 жовтня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 843, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Визнано незаконними рішення і дії державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно індексний номер 31987344 від 21 жовтня

2016 року та внесення запису за даним рішенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 жовтня 2016 року про реєстрацію права власності

ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_2 . Витребувано від ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 07 квітня 2021 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року у справі № 754/3351/19 залишено без змін.

Судами у справі № 754/3351/19 встановлено, що 07 вересня 2005 року між

ВАТ Банк «БІГ Енергія» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір

№ 11/01-09-2005, згідно умов якого банк надав позивачу кредит.

07 вересня 2005 року між ВАТ Банк «БІГ Енергія» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавець на забезпечення своєчасного та повного виконання своїх зобов`язань за кредитним договором (основна сума кредиту, відсотки за його використання, пеня (неустойка) передав в іпотеку іпотекодержателю належну іпотекодавцю на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 51,10 кв. м.

Згідно з пунктом 1.3 договору іпотеки предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної ради м. Києва 23 березня 1998 року згідно з розпорядженням (наказом) від 23 березня 1998 року № 2832 та зареєстрованого Бюро технічної інвентаризації м. Києва 20 квітня 1998 року за реєстровим № 1779.

На підставі договору купівлі-продажу права вимоги від 27 грудня 2013 року право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки було передано від ВАТ Банк «БІГ Енергія» на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Відповідно до договору відступлення права вимоги за договором іпотеки

від 21 липня 2016 року, реєстровий № 602, укладеного між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (первісний іпотекодержатель) та ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» (новий іпотекодержатель), первісний іпотекодержатель відступив новому іпотекодержателю всі права вимоги за кредитним договором від 07 вересня 2005 року № 11/01-09-2005 разом з усіма додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, додатками, змінами і доповненнями, укладеним між ВАТ Банк «БІГ Енергія» та ОСОБА_1 . Первісний іпотекодержатель відступив, а новий іпотекодержатель набув прав первісного іпотекодержателя, належних первісному іпотекодержателю згідно з договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П. Ю. 07 вересня 2005 року за реєстровим № 2646, разом з усіма додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, додатками, змінами і доповненнями та викладеними у новій редакції (у разі їх наявності), укладеними між банком та ОСОБА_1

21 липня 2016 року між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» та ОСОБА_2 був укладений договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, реєстровий № 605, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» (первісний іпотекодержатель) відступив ОСОБА_2 (новому іпотекодержателю) всі права вимоги за кредитним договором від 07 вересня 2005 року № 11/01-09-2005, разом з усіма додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, додатками, змінами і доповненнями, укладеними між ВАТ Банк «БІГ Енергія» та ОСОБА_1 . Первісний іпотекодержатель відступив, а новий іпотекодержатель набув прав первісного іпотекодержателя, належних первісному іпотекодержателю згідно з договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу

Івановим П. Ю. 07 вересня 2005 року за реєстровим № 2646, разом з усіма додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, додатками, змінами і доповненнями, укладеним між банком та ОСОБА_1

07 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С. І. видано свідоцтво, згідно якого вона 22 липня 2015 року передала ОСОБА_1 заяву ОСОБА_2 про укладення нею договору про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, і вона просить повернути їй суму боргу у розмірі 843 569,99 грн, який складається із заборгованості за кредитом та процентами, протягом тридцяти днів з моменту отримання вимоги про повернення боргу. Попереджає, що у випадку неповернення боргу вона буде вимушена звернути стягнення на предмет іпотеки у безспірному порядку на підставі виконавчого напису або зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки згідно статті 37 Закону «Про іпотеку», або продати предмет іпотеки згідно статті 38 Закону «Про іпотеку».

07 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С. І. була здійснена державна реєстрація прав та їх обтяжень щодо реєстрації за громадянкою Російської Федерації ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 . Підставою виникнення права власності зазначено дублікат договору іпотеки, посвідченого 07 вересня 2005 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П. Ю., договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки.

19 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С. І. скасовано реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 .

19 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С. І., відповідно до умов якого продавець (як іпотекодержатель на підставі пункту 6.1 договору іпотеки від 07 вересня 2005 року) продала, а покупець купив квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29 травня 2017 року, укладеного між ОСОБА_6 (продавцем) та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (покупцями), продавець передав, а покупці прийняли у власність в рівних частках кожний належну продавцю на праві власності квартиру АДРЕСА_2 . Право спільної часткової власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 29 травня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року у справі

№ 754/12198/16 додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва

від 08 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. Визнано протиправними та незаконними дії і рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно індексний номер 31306562

від 09 вересня 2016 року та внесення запису за даним рішенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 07 вересня 2016 року про реєстрацію права власності громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) номер запису про право власності 16300412.

За правилами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Підсумовуючи вищенаведене судом встановлено, що рішення Відділу з питань реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 12 вересня 2016 року, яким знято ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання в квартирі, в якій він мешкає з 1986 року, за адресою:

АДРЕСА_1 , було прийнято на вимогу ОСОБА_2 як власника (станом на час звернення з відповідною заявою до відповідача).

Звертаючись до суду з цими позовними вимогами, позивач вважав, що відповідач, прийнявши рішення щодо зняття його з реєстрації місця проживання, позбавив його права на житло, що в свою чергу, завдало йому, зокрема матеріальну та моральну шкоду.

Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми матеріального права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Зокрема, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ,

від 20 жовтня 2011 року).

ЄСПЛ також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ,

від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається, позивач обґрунтовував своє право на відшкодування майнової шкоди необхідністю винаймати інше житло для проживання та сплачувати за нього орендну плату.

Відмовляючи у задоволенні позову у частині відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції вірно встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, правильно виходив із відсутності правових підстав для задоволення позову у цій частині, оскільки позивачем не надано жодних доказів у підтвердження доводів наявності факту причинного зв`язку між шкодою у визначеному позивачем розмірі і протиправними діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні.

У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 вказано, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості заявлених вимог покладається на позивача, який має надати докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто заподіяв шкоду, та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою. Для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивачеві необхідно довести наявність усієї сукупності вищезазначених умов, які необхідні для відшкодування шкоди за правилами статей 1173, 1174 ЦК України, тоді як відсутність хоча б однієї з цих умов виключає настання відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 910/15758/19.

При вирішенні спору про відшкодування шкоди у порядку статей 1173, 1174 ЦК України необхідно враховувати, що саме протиправна поведінка (дія чи бездіяльність) відповідного органу чи його посадової особи є причиною завданої шкоди. Отже, між діями чи бездіяльністю та шкодою має бути прямий причинний зв`язок. За його наявності збитки підлягають відшкодуванню. За відсутності такого зв`язку збитки не відшкодовуються.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції, який залишив без змін рішення суду першої інстанції, про відсутність підстав для задоволення позову у частині відшкодування майнової шкоди, є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують та зводяться до їх переоцінки.

Аргументи заявника щодо неврахування судом першої інстанції рішення судів від

06 грудня 2017 року у справі № 754/12198/16-ц та від 11 червня 2020 року у справі

№ 754/3351/19 є безпідставними, оскільки вказаними судовими рішеннями протиправність дій саме Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації не встановлена.

Щодо моральної шкоди

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов'язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом ? моральною шкодою.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок про те, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Згідно із статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2022 рокуу справі

№ 477/874/19 (провадження № 14-24цс21), вирішуючи даний спір, з урахуванням обставин справи, які встановили суди попередніх інстанцій, вважала, що розмір грошового відшкодування позивачці моральної шкоди, який ці суди визначили згідно з наведеними ними критеріями, є розумним і справедливим. Доводи позивачки про те, що на збільшення такого розміру має вплинути роз`яснення Верховним Судом змісту терміну «інші обставини, які мають істотне значення» шляхом викладу вичерпного переліку тих із них, котрі треба враховувати під час визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди, Велика Палата Верховного Суду оцінила критично, виходячи, у тому числі, із того, що абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат.

Формулювання виключного переліку обставин, які мають істотне значення для визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди, аж ніяк не означатиме збільшення для позивача такого розміру до заявленого у позові. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати. Ті, обставини, які суди встановили, вплинули на обґрунтування ними розміру присудженого позивачці відшкодування. Інші обставини, якщо би такі були і їх встановили суди, могли би впливати, зокрема, на зменшення цього відшкодування порівняно з уже присудженим.

З урахуванням наведеного, а також підстав, з якими позивач пов`язував завдання йому моральних страждань, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, а також причинний зв`язок між діями відповідача, про які вказано у позові, та настанням шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, так як для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, насамперед спричинення позивачеві моральної шкоди.

При цьому слід ураховувати, що причинний зв`язок між шкодою, завданою потерпілому, та протиправним діянням заподіювача шкоди є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

У справі, яка переглядається, Київським апеляційним судом встановлено, що позивач не надав достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань, встановлення факту протиправності дій, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) Деснянської районної і місті Києві державною адміністрацією, а відтак суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у цій частині.

Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має правозалишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 беззадоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 серпня 2022 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна