П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2022 року м. Київ

Справа № 361/3989/19

Провадження: № 22-ц/824/6219/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Вербової І.М., Нежури В.А.,

секретар Івасенко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Долобашка Олександра Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Радзівіл А.Г.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на майно у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, обґрунтувавши його тим, що з 15 липня 1995 року вонаперебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2018 року їх шлюб розірвано. 22 липня 2003 року ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 придбали у ТОВ «СОТЕКС» в рівних частинах кожний нежитлову будівлю загальною площею 363,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Базир В.Г. 22.07.2003 року і зареєстровано в реєстрі за № 4280.Зазначила, що належна ОСОБА_1 1/3 частина вказаного нежитлового приміщення є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона придбавалась за їх спільні кошти в період зареєстрованого шлюбу. Вказане приміщення до 2012 року вони використовували для виробництва м`яких меблів. Окрім нежитлового приміщення, придбаного у 2003 році, у 2008 році за їх спільні гроші було придбано автомобіль DАЕWOO LАNOS ТF69Y, 2008 року випуску. Вказаний автомобіль вони придбали в автомобільному салоні за 50000,00 гривень, що було еквівалентно 10000,00 доларів США. Автомобіль зареєстрований за ОСОБА_1 з 21.10.2008 року по теперішній час. З серпня 2012 року вони з відповідачем припинили подружні стосунки і почали проживати окремо, при цьому він забрав вказаний автомобіль, який до теперішнього часу знаходиться у його розпорядженні. Шлюбного договору з відповідачем вона не укладала, будь-якої домовленості щодо відступлення від принципу рівності часток у праві спільної сумісної власності на подружнє майно між ними не існує. За викладених обставин, просила суд поділити в натурі між нею та ОСОБА_1 спільне сумісне майно подружжя, виділивши: ОСОБА_2 у власність 6/30 часток нежитлової будівлі ?А? загальною площею 363,3 кв.м, з будівлями та спорудами: вбиральня ?Б? та огорожа ?N? по АДРЕСА_1 , вартістю 363300,00 грн.; виділити ОСОБА_1 у власність автомобіль DАЕWOO LАNOS ТF69Y, 2008 року випуску вартістю 105304,00 грн. та 4/30 часток нежитлової будівлі ?А? загальною площею 363,3 кв.м, з будівлями та спорудами вбиральня ?Б? та огорожа ?N? по АДРЕСА_1 , вартістю 242200,00 грн; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 7898,00 грн. в рахунок компенсації за перевищення вартості ідеальної частки виділеного їй у приватну власність майна.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2021 року позов ОСОБА_2 про визнання права власності на майно у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя задоволено частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виділено та визнано за ОСОБА_2 право власності на 5/30 часток нежитлової будівлі «А» загальною пл. 363,3 кв.м., з будівлями та спорудами: вбиральня «Б» та огорожа «N» по АДРЕСА_1 , вартістю 274 533 грн.

В порядку поділу спільного сумісного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виділено та визнано за ОСОБА_1 право власності на 5/30 часток нежитлової будівлі «А» загальною пл. 363,3 кв.м., з будівлями та спорудами: вбиральня «Б» та огорожа «N» по АДРЕСА_1 , вартістю 274 533 грн.

Залишено ОСОБА_1 на праві власності автомобіль Daewoo Lanos TF69Y, легковий седан - В, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 р.в., сірий, бензин, номер кузова НОМЕР_2 вартістю 163 594,24 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок компенсації майна, виділеного у приватну власність, 81 797,12 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір 3554,02 грн., витрати за проведення судових експертиз 13 320,64 грн., а всього 16 874,66 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Долобашко О.С. в інтересах ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що позивач звернулась до суду з позовом та заявою про збільшення позовних вимог, в яких просила поділити в натурі між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільне сумісне майно подружжя. Однак, жодних заяв про зміну предмету або підстав позову від позивача в рамках даної справи не надходило, а в судових засіданнях вона підтримувала заявлені нею позовні вимоги. Проте, оскаржуваним рішенням було здійснено виділення та визнання за одним з подружжя майна в порядку поділу спільного сумісного майна. Зазначив, що суд при ухваленні рішення вийшов за межі позовних вимог без будь-яких на те підстав та порушив принцип диспозитивності. Посилався на правовий висновок Верховного Суду, викладений в постановах від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17, згідно якої кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності та самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Окрім того вказав, що вартість належного відповідачу транспортного засобу, про поділ якого просила позивач, визначена судом у розмірі 163 594,24 грн. Підставою для визначення такої вартості став висновок експертів, складений та наданий до суду за результатами експертизи, проведеної на виконання ухвали суду від 15 січня 2020 року. Даною ухвалою на вирішення експертам було поставлено питання щодо визначення дійсної ринкової вартості автомобіля станом на 2012 рік. Водночас, судовий розгляд справи проводився протягом 2019-2021 років. Однак суд першої інстанції з незрозумілих причин прийняв рішення про визначення вартості спірного транспортного засобу саме станом на 2012 рік. При цьому, суд не врахував, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц. В свою чергу, суд не надав належної правової оцінки доказу, наданого відповідачем, а саме звіту щодо оцінки вартості спірного автомобіля, згідно якого вартість спірного автомобіля станом на 2019 рік становила 65 266,00 грн. Таким чином, суд не встановив дійсну вартість спірного майна, а саме автомобіля Daewoo Lanos TF69Y саме станом на час розгляду справи, тобто не встановив фактичних обставин справи, які мали значення для її правильного вирішення.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 травня та 01 червня 2022 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Ващенко Марина Георгіївна в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався змістом позовних вимог, матеріалами справи, поясненнями сторін і, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку, що нежитлова будівля та автомобіль були придбані під час шлюбу, тому вони є спільною сумісною вартістю подружжя та, відповідно, частки у подружжя рівні. Суд взяв до уваги ту обставину, що відповідач не заперечував проти залишення за ним права власності на спірний автомобіль та компенсації позивачу вартості Ѕ його частки, не погоджуючись лише з визначеною судовим експертом вартістю. Окрім того, в ході судового розгляду даної справи ОСОБА_1 подав до суду письмову заяву про згоду на поділ майна подружжя. Щодо доводів скаржника стосовно неправильного визначення вартості спірного автомобіля зазначила, що з серпня 2012 року позивач та відповідач стали проживати окремо, а відповідач забрав собі спірний автомобіль, яким користується і до теперішнього часу. Тобто поділ автомобіля фактично відбувся у 2012 року, однак компенсацію за належну ОСОБА_2 частку він не сплатив. Саме тому на вирішення автотоварознавчої експертизи щодо вартості автомобіля Daewoo Lanos TF69Y було поставлено питання про оцінку транспортного засобу станом на 2012 рік (на час припинення шлюбних відносин). При цьому, відповідач свої питання на експертизу не пропонував, після проведення експертизи будь-яких клопотань щодо проведення повторної або додаткової експертизи не заявляв.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її адвокат Ващенко М.Г. заперечували проти апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , адвокат Бухун Ю.В. в інтересах ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

08 липня 20211 року ухвалою Київського апеляційного суду затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо поділу рухомого майна, а саме автомобіля DAEWOO LANOS TF69Y, легковий седан - В, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, сірий, бензин, кузов номер НОМЕР_2 , рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2021 року в частині поділу рухомого майна (автомобіля) визнано нечинним, провадження у цій частині позовних вимог закрито.

З огляду на викладене, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2021 року переглядається лише в частині позовних вимог про поділ нерухомого майна (нежитлової будівлі).

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи, з 15 липня 1995 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому відділом РАГС м. Красний Луч Луганської області шлюбі, актовий запис №309 (а.с.9).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2018 року у цивільній справі за №361/7277/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 шлюб було розірвано (а.с. 10).

22 липня 2003 року ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 придбали у ТОВ «СОТЕКС» в рівних частинах кожний нежитлову будівлю загальною площею 363,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11-12).

Вирішуючи спір в частині поділу нерухомого майна, суд першої інстанції виходив із того, що 1/3 частина нежитлової будівлі загальною площею 363,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка за договором купівлі-продажу належить ОСОБА_1 , була придбана подружжям під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами в рівних частинах шляхом виділення та визнання за нимиправо власності на 5/30 часток нежитлової будівлі кожному.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (частина друга статті 355 ЦК України).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статі 356 ЦК України).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 369 ЦК України).

Відповідно до статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній сумісній власності.

У разі виділу частки з майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно з частиною третьою статті 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно із частиною третьою статті 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки зі спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Встановивши, що 1/3частина нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , була придбана подружжям ОСОБА_1 під час шлюбу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову в цій частині, виділивши ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в особисту приватну власність по 5/30 часток нежитлової будівлікожному, визнавши за ними право власності на вказані частки.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права є безпідставними, оскільки поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Окрім того, ОСОБА_1 у заяві про поділ майна подружжя особисто просив суд виділити йому та ОСОБА_2 в особисту приватну власність по 5/30 часток нежитлової будівлі.

Інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких підстав, апеляційна скарга адвоката Долобашка О.С. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2021 року в частині визнання права власності на майно (нежитлову будівлю) в порядку поділу майна подружжя залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Долобашка Олександра Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2021 року в частині визнання права власності на майно (нежитлову будівлю) в порядку поділу майна подружжя залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 14 липня 2022 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.М. Вербова

В.А. Нежура