Справа № 758/4140/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне/

23 листопада 2022 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання Карпишиної К.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 - не з`явився,

представник позивача ОСОБА_2 - з`явилася (в режимі відеоконференції),

відповідач ОСОБА_3 - не з`явилася,

розглянувши за правилами загального позовного провадження в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача у якому, з урахування позовної заяви в новій редакції, яка надійшла до суду 31 травня 2021 року, просить здійснити поділ спільного майна подружжя та визнати за кожним із сторін право власності по 1/2 частині на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову покликається на те, що за час перебування у шлюбних відносинах із відповідачем вони придбали за спільні кошти квартиру АДРЕСА_1 , а відтак така є об`єктом спільної сумісної власності. Однак, право власності зареєстровано за відповідачем. У зв`язку із наведеним та відповідно до вимог Сімейного кодексу України просить здійснити поділ майна подружжя, а позов задовольнити. Згідно з ст. 141 ЦПК України вирішити питання судових витрат.

Відповідачем не подано відзив, який би містив заперечення на позов.

29 липня 2019 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

27 листопада 2019 року у справі проведено повторний автоматизований розподіл справи між суддями. Головуючим суддею визначено Васильченко О. В.

19 квітня 2021 року у справі проведено повторний автоматизований розподіл справи між суддями. Головуючим суддею визначено Якимець О. І.

22 квітня 2021 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків викладених у мотивувальній частині.

07 червня 2021 року ухвалою суду залишено позовну заяву без розгляду у відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. 16 вересня 2021 року постановою Київського апеляційного суду ухвалу суду від 07 червня 2021 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

22 липня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

15 вересня 2022 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у Комунальному підприємстві Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» відомості, що підтверджують право власності/користування спірним об`єктом нерухомості.

У судовому засідання представник позивач позов підтримала та просила такий задовольнити з підстав викладених у заявах по суті.

Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце судового засідання, про причини неявки не повідомила, не подала відзив на позовну заяву, а відтак, враховуючи що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи та враховуючи наявність умов передбачених ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст. 281 Цивільного процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбних відносинах з 18 лютого 1994 року. Шлюб припинено 20 листопада 2018 року. Дані обставини підтверджено відбитком штампу у паспорті громадянина України ОСОБА_1 та свідоцтвом про розірвання шлюб серії НОМЕР_1 .

Позивач стверджує, що за час перебування подружжя у шлюбних відносинах ними за спільні кошти придбано квартиру АДРЕСА_2 (далі - спірна квартира, квартира).

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 12 лютого 2002 року, серія НОМЕР_2 , виданого на підставі наказу Головним управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 06 лютого 2002 року № 152-С/КІ та посвідчено, що квартира АДРЕСА_2 дійсно належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Згідно зі ст. 63 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, аналізуючи наведені вище норми суд прийшов до переконання про те, що діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте ним, нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 16 грудня 2015 року (справи №6-2641цс15) було підтверджено правову позицію щодо незастосування презумпції права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане в шлюбі. Цією правовою позицією визначено, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Повертаючись до матеріалів справ суд повторно зазначає, що позивач наводить аргументи про те, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя отримані від продажу квартири, яка належала позивачу на праві власності та такі кошти були використані на купівлю спірної квартири.

Так, відповідно до договору купівлі-продажу квартири укладеного між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) останньому продано квартиру АДРЕСА_3 . Продаж здійснено за 12300,00 грн. Кошти передано продавцю, що підтверджено розпискою від 16 лютого 2002 року /а.с.74,75/.

Суд звертає увагу, що право власності на спірну квартиру набуто відповідачем на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 06 лютого 2002 року № 152-С/КІ, що підтверджено свідоцтвом про право власності на квартиру.

Отже, спірна квартира набута відповідачем раніше за продаж квартири позивачем, а відтак доводи позивача про придбання спірної квартири за отримані від продажу квартири АДРЕСА_3 грошові кошти, які були використанні на придбання спірної квартири не знайшли свого підтвердження, а тому суд оцінює їх критично та не бере до уваги.

Окрім цього, дійсно спірна квартира набута відповідачем за час перебування сторін у шлюбних відносинах.

Попри те, сам по собі факт набуття спірного майна у власність одним із подружжям в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відтак, суд прийшов до висновку про те, що позивачем не подано доказів у відповідності до ст.ст. 76-80 ЦПК України про придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя, а набуття у власність відповідача за час перебування сторін у шлюбі не може бути безумовною підставною вважати, що така є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Окрім цього, аналізуючи свідоцтво про право власності на квартиру від 12 лютого 2002 року серії НОМЕР_2 , суд установив, що право власності зареєстровано за відповідачем на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, тобто на підставі, що не заборонена законом у відповідності до ст. 328 ЦК України.

Відповідно до Положення про Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 19 серпня 1996 року № 1301 (чинне на момент набуття права власності на квартиру та яке втратило чинність згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 10 червня 2003 року N 1000 (далі- Положення) Головне управління житлового забезпечення (далі за текстом - Головне управління, Головне управління КМДА) є місцевим органом державної виконавчої влади, створено головою Київської міської державної адміністрації і підпорядковано голові цієї адміністрації (п. 1.1 Положення).

Головне управління створено з метою, зокрема забезпечення встановленого порядку обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов у м. Києві; сприяння своєчасному введенню в експлуатацію жилих будинків, обліку та ефективного розподілу і використання житла, побудованого в м. Києві за рахунок усіх джерел фінансування (п. 2.1 Положення).

Головне управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює: аналіз стану черги квартирного обліку і внесення пропозицій на розгляд Київської міської державної адміністрації щодо забезпечення житлом громадян різних категорій обліку; планування разом з замовниками будівництва або реконструкції житла і виконання договірних зобов`язань щодо відселення громадян з ділянок забудови, будинків, непридатних для проживання та будинків, що підлягають реконструкції (капітальному ремонту), або переводяться в нежилі та забезпечення відселюваних на постійне місце проживання громадян жилою площею; вносить пропозиції щодо плану розподілу жилої площі, збудованої за замовленням міськдержадміністрації та готує проекти розпоряджень з цих питань; бере участь у розробці проектів розпоряджень Київської міської державної адміністрації, рішень Київради та інших нормативних документів з питань будівництва та реконструкції житла, їх фінансування і порядку продажу житла, а також з питань відведення земельних ділянок під забудову, капітального ремонту, реконструкції та визнання жилих будинків нежилими.

Начальник Головного управління видає в межах своєї компетенції накази (п. 4.4 Положення).

Отже, аналізуючи умови Положення, суд прийшов до переконання про те, що наказ Головного управління на підставі якого видано свідоцтво про право власності на квартиру від 12 лютого 2002 року, був виданий з метою реалізації одного із перелічених завдань цього органу.

У зв`язку із цим, суд прийшов до висновку про те, що позивачем не подано доказів щодо підстави набуття права власності на спірну квартиру відповідачем: чи за спільні кошти подружжя, як стверджує позивач; чи в порядку приватизації державного житлового фонду; чи участі подружжя або одного із них у фонді фінансування будівництва об`єкта нерухомості; чи забезпечення житлом громадян (подружжя) різних категорій обліку; чи набуття права власності в порядку розподілу жилої площі, збудованої за замовленням міськдержадміністрації тощо.

Будь-яких клопотань від сторони позивача про витребування документів на підставі яких видано наказ Головного управління житлового забезпечення КМДА, який надалі став підставою для видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру перед судом не було заявлено, хоч права учасників справи та сторін було роз`яснено стороні позивача у судовому засіданні.

Таким чином, надавши належну правову оцінку поданим доказам, суд прийшов до висновку про те, що спірна квартира придбана сторонами за час шлюбу. Попри те, позивачем не спростовано презумпцію виникнення (набуття) права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на нього, адже набуття спірної квартири за час перебування сторін у шлюбних відносинах не є безумовною підставою цього. Не доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира була придбана хоча і за час шлюбу, однак за спільні кошти подружжя, як і не встановлено на підставі яких документів було видано наказ Головного управління житлового забезпечення КМДА на підставі якого видано свідоцтво про право власності на квартиру, що унеможливлює віднесення спірної квартири до об`єкта спільного майна подружжя.

Будь-яких інших фактичних обставин, які б мали значення для правильного вирішення спору між сторонами суд не встановив.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновку про те, що у позові необхідно відмовити.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, понесені судові витрати позивачем необхідно покласти на останнього.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 280-284, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя - відмовити.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Роз`яснити, що відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України від 18 червня 2020 року № 731-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання - АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

відповідач ОСОБА_3 , місце проживання - АДРЕСА_5 , РНОКПП та/або серія та номер паспорта невідомі.

Повне судове рішення складено 02 грудня 2022 року.

Суддя О. І. Якимець