Постанова

Іменем України

30 листопада 2022 року

місто Київ

справа № 752/15719/20

провадження № 61-9223св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Служба у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року, постановлене суддею Чередніченко Н. П., та постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року, ухвалену колегією суддів у складі Соколової В. В., Андрієнко А. М., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у серпні 2020 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації, у якому просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно нього.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , шлюб між якими розірвано рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01 квітня 2008 року.

ОСОБА_1 зазначав, що ОСОБА_2 з лютого 2008 року, залишивши сім`ю, проживає окремо та самоусунувся від спілкування із ним як із сином. Відповідач жодним чином не брав та не бере участі у його вихованні, не цікавиться його життям, не проявляє любові та поваги, не дбає про лікування, оздоровлення та матеріальне забезпечення, що призвело до фактично взаємного відчуження між позивачем та відповідачем.

Позивач вважав, що поведінка відповідача до нього не заслуговує, щоб він в подальшому вважався його батьком. Змінивши в 2020 році прізвище, він має бажання змінити і по батькові. Рішення суду про позбавлення батьківських прав з виключенням запису про батька з актового запису звільнить його від щоденного психологічного насильства застосування по батькові « ОСОБА_1 » і щоденного нагадування про насильство з боку відповідача.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач заперечував проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим та не доведеним належними і допустимими доказами.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням від 08 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року, Голосіївський районний суд міста Києва відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що наведені позивачем обставини щодо позбавлення відповідача батьківських прав, зокрема, небажання мати по батькові від імені відповідача, небажання аби відповідач був батьком у подальшому, без доведеності підстав, з якими закон пов`язує можливість застосування такого виключного заходу, не можуть слугувати достатніми підставами для позбавлення відповідача батьківських прав. Позивач належно не обґрунтував доводів про доцільність застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, не надав належних, достатніх та допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а суд таких обставин не встановив.

Суд апеляційної інстанції також врахував, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час звернення до суду в серпні 2020 року досяг віку 16 років, а на час розгляду справи апеляційним судом - 18 років. У матеріалах справи наявні документи, які підтверджують те, що відповідач офіційно працює, сплачує аліменти на виконання рішення суду, а також документи, які доводять наявність спорів у судах між батьками позивача, зокрема, з приводу надання дозволу на виїзд дітей, користування майном, визначення розміру аліментів тощо. Також апеляційний суд встановив, що між батьками позивача є вкрай неприязні стосунки, які негативно впливають і на стосунки між позивачем та відповідачем, що призвело до небажання сина спілкуватися із батьком, хоча той вживає відповідні заходи, які доводять відсутність винного умислу та нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно сина.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 22 вересня 2022 року із застосуванням електронного зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ОСОБА_1 , наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначив, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 (провадження № 61-19984св21), згідно з якими поведінка особи, яка свідомо не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 Сімейного кодексу України

(далі - СК України) та може бути підставою для позбавлення цієї особи батьківських прав стосовно дитини;

- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2021 року у справі № 175/3922/19 (провадження № 51-352км21), де зазначено, що злісне ухилення від сплати аліментів полягає у тривалому та наполегливому ухиленні від виконання обов`язку зі сплати аліментів шляхом приховування свого місця проживання, роботи, фактичного заробітку або інших грошових надходжень;

- суди першої та апеляційної інстанцій не оцінили докази та не врахували обставини, які мають важливе значення для правильного вирішення справи;

- суд першої інстанції не вирішив клопотання позивача про підготовку висновку Службою у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації;

- суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотань про проведення засідання у режимі відеоконференції та про долучення доказів до матеріалів справи.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_2 у листопаді 2022 року із застосуванням електронного зв`язку надіслав до Верховного Суду відзив, у якому просив касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою від 18 жовтня 2022 року Верховний Суд поновив ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року, відкрив касаційне провадження у справі.

За змістом правила частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Рішенням від 27 лютого 2009 року у справі № 2-645/2009 Солом`янський районний суд міста Києва стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліменти у розмірі 40 % від усіх видів його заробітку на дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а починаючи із 23 вересня 2017 року на ОСОБА_8 у розмірі 20 % від усіх видів заробітку.

Рішенням від 02 листопада 2017 року у справі № 752/3364/17 Голосіївський районний суд міста Києва залишив без задоволення позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів.

Довідками про доходи ОСОБА_2 , виданими Управлінням справами апарату Верховної Ради України 08 квітня 2019 року, 05 липня 2019 року, 23 жовтня 2021 року, підтверджується здійснення відрахувань із заробітної плати на сплату аліментів. Також довідками Інституту харчової біотехнології та геноміки НАН України від 18 липня 2019 року та від 18 лютого 2021 року підтверджується здійснення відрахувань із заробітної плати, яка отримується відповідачем за роботу за сумісництвом.

Також суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що розпорядженням від 18 квітня 2008 року Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація встановила регламент зустрічей відповідача з позивачем, який не виконувався у зв`язку з відмовою останнього.

Рішенням від 14 жовтня 2009 року у справі № 2-1263/2009 Солом`янський районний суд міста Києва відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми.

Рішенням від 29 травня 2014 року у справі № 760/14770/13, яке набрало законної сили, Солом`янський районний суд міста Києва стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 додаткові витрати на утримання дітей та відмовив у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав з тих підстав, що відповідач бажає спілкуватися з дітьми, займатися вихованням та матеріальним утриманням своїх дітей; даних про те, що відповідач в силу своїх особистих якостей чи своєї поведінки може негативно вплинути на дітей, матеріали справи не містять; відсутність спілкування між батьком та дітьми викликана першорядно тим, що діти не бажають спілкуватися з батьком.

Рішенням від 21 грудня 2016 року у справі № 752/19022/16-ц Голосіївський районний суд міста Києва надав дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на півострів Крим із 01 липня 2017 року до 31 серпня 2017 року без згоди та супроводу батька ОСОБА_2

12 вересня 2017 року та 07 червня 2018 року відповідач надав дозвіл на виїзд ОСОБА_8 у супроводі матері ОСОБА_5 до Автономної Республіки Крим із зобов`язанням останньої повернути його до місця основного проживання.

Заочним рішенням від 04 квітня 2018 року у справі № 752/20153/16-ц Голосіївський районний суд міста Києва задовольнив позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою та встановив порядок користування між сторонами квартирою АДРЕСА_1 .

Суди першої та апеляційної інстанцій також встановили, що у матеріалах справи є численні звернення матері позивача до правоохоронних органів та Служби у справах дітей за період з 2009 року до 2019 року, за результатами яких з відповідачем проводилися профілактичні бесіди.

Відповідно до пояснень Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації від 18 вересня 2020 року неповнолітній ОСОБА_1 зареєстрований та проживає разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 , що територіально не відноситься до Голосіївського району міста Києва, відтак надати висновок щодо розв`язання спору неможливо.

У листах від 27 січня 2021 року № 108/24-395, від 31 березня 2021 року № 108/24-1465 та від 14 травня 2021 року № 108/24-2115 Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації повідомила, що питання про надання висновку до суду у цій справі розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Солом`янській районній в місті Києві державній адміністрації. Позивач ОСОБА_1 , 2004 року народження, та його представник ОСОБА_5 не отримують листи цієї служби з проханням надати документи, потрібні для розгляду питання про надання висновку до суду, та узгодити можливість проведення обстеження умов проживання. ОСОБА_5 в заяві від 17 грудня 2020 року просила не розглядати питання, оскільки вважала за доцільне надання висновку до суду у цій справі Службою у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації. ОСОБА_2 07 грудня 2020 року надав до Служби письмові пояснення з додатками щодо порушеного питання. З огляду на викладене, врахувавши неможливість здійснення зазначених заходів, орган опіки та піклування не в змозі надати суду обґрунтований висновок щодо розв`язання спору.

У соціально-психологічних висновках, складених органом опіки та піклування Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації 11 квітня 2008 року, 24 лютого 2009 року, 23 червня 2010 року, 26 червня 2013 року, 13 лютого 2013 року, зазначено, що мати для позивача є значущою фігурою, контакти з батьком припинені, бажання їх поновлювати немає, істотних проблем розвитку не має.

Право, застосоване судом

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Верховний Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для постановлення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та враховує, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків,допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Вирішуючи спір, враховуючи наведені норми матеріального права, повністю встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, зробив висновок, що позивач не довів існування достатніх підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. Верховний Суд погоджується із наведеними висновками судів з огляду на таке.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановив, що в матеріалах справи немає доказів свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, його винної поведінки, оскільки ОСОБА_2 сплачує аліменти на сина, бажає спілкуватися з ним та брати участь у його вихованні, проте через неприязні стосунки, що склалися між батьками ОСОБА_1 , саме останній не бажає спілкуватися із батьком.

Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що небажання позивача мати по батькові від імені відповідача, небажання того, щоб відповідач вважався батьком позивача, не можуть слугувати достатніми підставами для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Також, як правомірно зауважив суд апеляційної інстанції, сама лише наявність заборгованості зі сплати аліментів не може бути підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.

З огляду на встановлені судами обставини справи, що переглядається, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про неіснування достатніх підстав для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у виді позбавлення його батьківських прав, оскільки докази, подані позивачем, беззаперечно не підтверджують факт свідомого нехтування відповідачем його батьківськими обов`язками. Брак спілкування між сторонами зумовлене перш за все існуванням складних (напружених) стосунків міжними, небажанням сина спілкуватися із батьком, водночас дії відповідача свідчать те, що він не втратив інтерес до участі у вихованні сина, відновлення стосунків із ним.

Суд касаційної інстанції відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 (провадження № 61-19984св21) та від 19 серпня 2021 року у справі № 175/3922/19 (провадження № 51-352км21) з таких підстав.

ОСОБА_1 зазначає, що у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 (провадження № 61-19984св21) зроблено висновок, що поведінка особи, яка хоча й імітує виконання батьківських обов`язків (сплачуючи аліменти), але фактично не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України і може бути підставою для позбавлення цієї особи батьківських прав стосовно дитини.

Проте, у наведеній постанові Верховний Суд не зробив таких висновків. Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 (провадження № 61-19984св21) зробив висновки про те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. У зазначеній справі Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки, за встановлених судами обставин, після розлучення батьків із 2011 року діти постійно проживали з матір`ю у м. Одесі, а відповідач виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю. Востаннє приїжджав до дітей у 2017 році, проте постійно спілкувався з ними за допомогою месенджерів Viber та Skype, тобто свідомо обрав такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою, що свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. Відповідач був достовірно обізнаний про важкі життєві обставини дітей, викликані хворобою та смертю їх матері, втім не вжив заходів задля забезпечення догляду за дітьми, які після смерті матері були позбавлені будь-якого батьківського піклування, що викликало потребу у встановленні опіки над дітьми та призначенні опікуном діда дітей.

У постанові Верховного Суду від 19 серпня 2021 року у справі № 175/3922/19 (провадження № 51-352км21) за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 164 Кримінального кодексу України (далі - КК України), зроблено такі висновки: «Так, суспільна небезпечність кримінального правопорушення, передбаченого статтею 164 КК України, полягає в тому, що винна особа грубо порушує обов`язки, які покладаються на батьків міжнародним та національним законодавством, і посягає на нормальний розвиток і здоров`я дітей. Безпосереднім об`єктом даного кримінального правопорушення є суспільні відносини, що забезпечують захист майнових інтересів неповнолітніх або непрацездатних дітей. З об`єктивної сторони кримінальне правопорушення полягає в бездіяльності, а саме: злісному ухиленні від виконання батьками своїх обов`язків, у тому числі, ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей. Зокрема, злісне ухилення - це тривале і наполегливе ухилення від виконання відповідного обов`язку шляхом приховування свого місця проживання, роботи, фактичного заробітку або інших грошових надходжень, незважаючи на попередження про кримінальну відповідальність. Водночас для встановлення ознаки злісності не має значення, чи такі дії винної особи виражалися у прямій відмові від виконання покладених на неї обов`язків, чи мали форму пасивного ігнорування, уявної неспроможності або необізнаності про необхідність їх виконання, оскільки всі ці обставини у будь-якому випадку призводять до ухилення від сплати коштів на утримання дітей». У цій справі суди не встановили обставин, які б перешкоджали обвинуваченому протягом тривалого часу (приблизно 10 років) належним чином виконувати покладені на нього законом обов`язки щодо утримання своїх неповнолітніх дітей, що свідчить про злісність ухилення від аліментних зобов`язань.

У справі, що переглядається, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у наведених у касаційній скарзі постановах, які ухвалені за інших фактичних обставин справ та з урахуванням наявних у кожній із зазначених справ доказів, а тому не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, в яких, як встановили суди першої та апеляційної інстанцій, відповідач виявляє бажання виконувати батьківські обов`язки, спілкуватися з сином, своїми діями, зокрема, сплатою аліментів, підтвердив бажання його утримувати, проте саме позивач не бажає контактувати з батьком, що першорядно зумовлене тривалими, неприязними стосунками між батьками позивача. Сплата відповідачем аліментів не в повному обсязі сама по собі не є безумовною підставою для застосування такого крайнього заходу як позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки існують інші правові механізми впливу на платника аліментів в разі допущення ним порушень, зокрема, стягнення заборгованості за аліментами, пені, а також ухвалення виконавцем постанов про накладення штрафу, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, у праві керування транспортними засобами, у праві користування зброєю, у праві полювання тощо. Питання щодо злісного ухилення від сплати аліментів є предметом дослідження у кримінальному провадженні за обвинуваченням у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 164 КК України, а не при розгляді цивільного спору про позбавлення батьківських прав.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не оцінили докази та не врахували обставини, які мають важливе значення для правильного вирішення справи, не підтвердилися.

Верховний Суд врахував, що доводи касаційної скарги зводяться до непогодження з ухваленими судовими рішеннями, а також до необхідності здійснення переоцінки досліджених судами першої та апеляційної інстанцій доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не вирішив клопотання позивача про підготовку висновку Службою у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації з таких підстав.

Позивач 01 грудня 2020 року подав до суду клопотання, в якому просив роз`яснити, яка саме Служба у справах дітей та сім`ї має надати висновок про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав та зазначив, що, на його переконання, такий висновок має бути підготовлено саме Службою у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації. Водночас, у зазначеному клопотанні ОСОБА_1 не просив зобов`язати Службу у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації підготувати відповідний висновок, а відтак це питання суд першої інстанції повторно не вирішував.

Водночас суди першої та апеляційної інстанцій врахували пояснення Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації від 18 вересня 2020 року, в яких зазначено, що діяльність, пов`язана із захистом прав дитини, проводиться Службою у справах дітей за місцем проживання дитини. Неповнолітній ОСОБА_1 зареєстрований та проживає разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 , що територіально не належить до Голосіївського району міста Києва, а відтак, надати висновок щодо розв`язання спору має Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації.

Втім, у листах від 27 січня 2021 року № 108/24-395, від 31 березня 2021 року № 108/24-1465 та від 14 травня 2021 року № 108/24-2115 Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації повідомила, що не в змозі надати суду обґрунтований висновок щодо розв`язання спору, оскільки позивач ОСОБА_1 , 2004 року народження, та його представник ОСОБА_5 не отримують листи служби з проханням надати документи, потрібні для розгляду питання про надання висновку до суду, та узгодити можливість проведення обстеження умов проживання. ОСОБА_5 в заяві від 17 грудня 2020 року просила не розглядати питання, оскільки вважала за доцільне надання висновку до суду у цій справі Службою у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року

у справі № 559/1215/19-ц (провадження № 61-8348св22) зроблено висновки про те, що «висновок органу опіки та піклування є документом, який подається для прийняття відповідного рішення судом, тобто він є доказом у цивільній справі, який підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Письмовий висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору виконує допоміжну функцію при вирішенні спорів, які стосуються прав та інтересів дітей, та спрямований передусім на отримання максимальної інформації щодо обставин, які мають значення для вирішення конкретного спору, оскільки орган опіки та піклування має повноваження встановлювати відомості, одержані у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні тощо». У зазначеній справі за позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення Верховний Суд дійшов переконання, що відсутність письмового висновку органу опіки щодо розв`язання спору є порушенням, яке не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки суди встановили факт самовільного вселення відповідачів до спірного житлового приміщення, а тому висновок щодо розв`язання спору потребуватиме правової оцінки наслідків самовільного вселення, що належить до повноважень суду. З урахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов висновку, що немає підстав для скасування правильних по суті рішень судів, незважаючи на відсутність письмового висновку органу опіки та піклування з приводу розв`язання спору.

У справі, що переглядається, відсутність висновку про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав, складеного належним органом опіки та піклування, яким у цій справі є Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, хоча і є порушенням вимог статті 19 СК України, проте не може бути підставою для скасування правильних по суті судових рішень. У такому висновку Верховний Суд керувався тим, що суд першої інстанції вчиняв усі належні дії, спрямовані на отримання висновку належного органу опіки та піклування про розв`язання спору, а також тим, що зазначений орган вживав заходів з метою скласти відповідний висновок, проте не зміг виконати свій обов`язок через свідомі дії позивача та його матері, яка вважала, що висновок має надати Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрацій, яка, як вірно встановили суди першої та апеляційної інстанції, не є належним органом опіки та піклування, оскільки позивач зареєстрований та фактично проживає за адресою, що територіально відноситься до Солом`янського району міста Києва.

Безпідставними також є доводи касаційної скарги про порушення судом першої інстанції таємниці нарадчої кімнати, яка передбачає, що під час ухвалення судового рішення ніхто не має права перебувати в нарадчій кімнаті, крім складу суду, який розглядає справу; під час перебування в нарадчій кімнаті суддя не має права розглядати інші судові справи; судді не мають права розголошувати хід обговорення та ухвалення рішення у нарадчій кімнаті (стаття 245 ЦПК України). Заявник не надав доказів на підтвердження порушення судом першої інстанції приписів статті 245 ЦПК України.

Та обставина, що суд не проголошував вступну та резолютивну частини рішення, не суперечить вимогам статті 268 ЦПК України, відповідно до частин першої, четвертої якої рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення суду. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. У справі, що переглядається, суд першої інстанції вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення рішення, що підтверджується протоколом судового засідання від 08 листопада 2021 року, проте на оголошення рішення учасники справи не з`явилися, про що свідчить довідка від 08 листопада 2021 року, складена секретарем судового засідання. За таких обставин непроголошення судом першої інстанції рішення суду відповідає частині четвертій статті 268 ЦПК України.Також заявник не надав доказів, що дата ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, та дата складення повного судового рішення є відмінними, тобто не спростував дотримання судом частини п`ятої статті 268 ЦПК України.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотань про проведення засідання у режимі відеоконференції та про долучення доказів до матеріалів справи.

Ухвалою від 07 липня 2022 року Київський апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з тих підстав, що зазначене клопотання надійшло 07 липня 2022 року, тобто з порушенням строків на його подання, а в суду апеляційної інстанції не було достатньо часу для виконання вимог процесуального закону та проведення судового засідання, призначеного на 07 липня 2022 року в режимі відеоконференції.

Ухвалою від 08 серпня 2022 року Київський апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_5 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з тих підстав, що ОСОБА_5 була законним представником ОСОБА_1 , який 23 травня 2022 року набув повноліття та отримав повну цивільну дієздатність, а тому участь його законного представника положеннями ЦПК України не передбачена. Оскільки ОСОБА_5 з 23 травня 2022 року не є законним представником та учасником справи, тому її клопотання не підлягає задоволенню.

Також 10 серпня 2022 року позивач подав додаткові обґрунтування апеляційної скарги та клопотання про долучення до матеріалів справи доказів отримання відповідачем дивідендів за депозитними договорами, надання їм правової оцінки в контексті існування заборгованості зі сплати аліментів.

Ухвалою від 11 серпня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та внесеною до протоколу судового засідання, апеляційний суд задовольнив зазначене клопотання та долучив до матеріалів справи подані позивачем докази. В оскаржуваній постанові апеляційний суд надав оцінку доказам в сукупності та зробив висновок про те, що сплата аліментів не в повному обсязі не свідчить про ухилення батька від виконання батьківських обов`язків та не є підставою для позбавлення його батьківських прав.

Верховний Суд не встановив порушень судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору по суті. Доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Недостатня участь батька у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав, таке допускається лише за умови умисної та винної поведінки, що полягає в ухиленні від виконання батьківських обов`язків, коли змінити поведінку батька неможливо.

Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав, сплата ним аліментів з урахуванням всіх обставин цієї справи, свідчить про його інтерес до сина та реальне бажання змінити поведінку. Водночас у цій справі брак спілкування між сторонами викликана саме небажанням сина контактувати з батьком через неприязні відносини між батьками позивача.

Позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам стосовно дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

Верховний Суд визнає необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно встановили фактичні обставини справи, надавши вибіркову оцінку зібраним у справі доказам, оскільки суди належно обґрунтували прийняття чи відхилення того чи іншого доказу, надали вичерпні відповіді на усі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а тому доводи касаційної скарги в цілому зводяться до непогодження з оскаржуваними судовими рішеннями та необхідністю здійснення переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, тоді суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Отже, Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень. Повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, з урахуванням того, що суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у наведених у касаційній скарзі постановах.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак