ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 листопада 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/8940/21

Головуючий у першій інстанції Маринченко О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1073/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Зіньковець О.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 вересня 2022 року (ухвалене о 12:31, повний текст складено 12 вересня 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила:

- визнати автомобіль «Dacia Logan», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 163 315 грн., об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- виділити у власність ОСОБА_2 автомобіль «Dacia Logan», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину автомобіля «Dacia Logan», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частку автомобіля «Dacia Logan», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 в сумі 81 657 грн 50 коп.;

- визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 19 липня 2003 року до 19 лютого 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу сторонами було придбано автомобіль «Dacia Logan», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за відповідачем. Вказаним автомобілем відповідач фактично володіє і користується.

Крім цього, за час шлюбу позивачка за кошти, які були подаровані їй матір`ю - ОСОБА_3 після продажу квартири АДРЕСА_2 , набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Продаж квартири її матері та купівля спірної квартири відбувалися в один день та в одного нотаріуса, жодних коштів на придбання квартири відповідач не надавав та не надає і по сьогоднішній день, а тому спірна квартира є виключно її приватною власністю.

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив:

- визнати квартиру АДРЕСА_1 , спільним майном подружжя;

- провести поділ спільно нажитого майна подружжя ОСОБА_4 , визначивши їх частки рівними, по 1/2 частці кожному з подружжя;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов обґрунтовував тим, що спірна квартира була придбана в період перебування сторін у шлюбі за спільні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки ОСОБА_1 є матір`ю трьох дітей, тому сторони вирішили квартиру зареєструвати за нею.

Указував, що факт придбання квартири саме як об`єкта спільної сумісної власності зафіксований у договорі купівлі-продажу квартири, що посвідчений нотаріально. Кошти на квартиру сторони відкладали спільно. На час купівлі квартири він мав стабільну роботу в ТОВ «Компанія «ВЕРЕС», де працював близько 10 років, мав постійний дохід. Крім того, частину коштів на придбання вказаної квартири надали його батьки - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які вони заощаджували протягом 6 років. Після придбання квартири він самостійно утримував сім`ю, адже дружина на той час не працювала, перебувала у відпустці по догляду за дитиною.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 вересня 2021 року вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, поділ майна подружжя (а.с. 73-74).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частки автомобіля марки «Dacia Logan», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 в сумі 35 540 грн 47 коп.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 355 грн 34 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - задоволено повністю.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1303 грн 40 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору, 2745 грн 76 коп. у відшкодування витрат на проведення судової автотоварознавчої експертизи та 6000 грн витрат на правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1303 грн 39 коп. судового збору.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя та її поділом, звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції змінити та ухвалити постанову, якою її позов задовольнити повністю, визнати особистою приватною власністю позивача ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ; у задоволенні зустрічного позову відмовити; в іншій частині рішення просила залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, норми матеріального та процесуального права застосовано судом неправильно.

Заявниця вказує, що жодних коштів на придбання спірної квартири відповідач не надавав та не надає і по сьогоднішній час, оскільки законодавчо передбачено, що спільним майном подружжя воно є у разі придбання його за спільні кошти, а не визначаючи його в правовстановлюючому документі, як на цьому наголошує Верховний суд (справа №546/912/16-ц).

Зазначає про те, що дана квартира придбавалася за подаровані їй кошти, про що свідчить укладення обох договорів купівлі-продажу квартир в один і той же день, на одну і ту ж суму та у одного і того ж нотаріуса, а тому квартира є виключно її приватною власністю. Вказаний факт було підтверджено в суді показаннями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Усова Ю.О., просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, такою, що не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, не спростовує правильних висновків суду першої інстанції, а також є такою, що не ґрунтується на належних і допустимих доказах.

ОСОБА_2 указує, що спірна квартира придбана за договором купівлі-продажу за спільні кошти сім`ї, які сторони відкладали на придбання власного житла.

Наголошує на презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу, яка може бути спростована одним із подружжя, про що йдеться в постанові ВС України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Шаповалого М.С., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення ОСОБА_2 та його представника адвоката Усової Ю.О., які просили залишити без задоволення апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, доводи відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання автомобіля «Dacia Logan», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виділення його у власність ОСОБА_2 , припинення права власності ОСОБА_1 на 1/2 частку автомобіля та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за 1/2 частку автомобіля, сторонами не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спірної квартири її особистою приватною власністю та зустрічного позову ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання квартири її особистою приватною власністю та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 про поділ квартири, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана сторонами під час перебування у шлюбі та за спільні кошти подружжя; у свою чергу, ОСОБА_1 не доведено, що спірна квартира купувалася лише за її особисті кошти.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 липня 2003 року, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 лютого 2020 року розірвано (а.с. 8, т.1).

У період перебування у шлюбі за договором купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою О.С., зареєстрованим в реєстрі за № 4345, на ім`я ОСОБА_1 придбано квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 9-11, т.1).

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 за даним договором зареєстровано за ОСОБА_1 , про що свідчить копія Витягу про державну реєстрацію прав від 04 вересня 2012 року (а.с. 11 на звороті, т.1).

Згідно з умовами даного договору загальна і оціночна вартість нерухомого майна становить 141 256 грн (п. 1.3, 1.4). Ціна продажу нерухомого майна також 141 256 грн, яку покупець сплатив в рівних частинах продавцям, а продавці отримали в рівних частинах від покупця до підписання цього договору (п. 2.1,2.2).

У пункті 1.8 договору купівлі-продажу зазначено, що нерухоме майно буде об`єктом права спільної сумісної власності як таке, що набувається покупцем, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_2 , зареєстрованому 19 липня 2003 року Чернігівським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернігівського обласного управління юстиції. Оригінальний примірник заяви про згоду чоловіка на купівлю квартири, справжність підпису на якій засвідчено 15 серпня 2012 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою О.С., за реєстровим № 4344, зберігається у справах нотаріуса, що посвідчив цей договір.

Із нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_2 від 15 грудня 2021 року приватному нотаріусу Чернігівського міського нотаріального округу Беловій О.С. вбачається, що ОСОБА_2 дає свою згоду на укладення його дружиною ОСОБА_1 договору купівлі-продажу, за яким купити за ціну та на умовах на її власний розсуд квартиру АДРЕСА_1 , яка буде придбаватися нею в період перебування в зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти (а.с. 180, т.1).

15 серпня 2012 року між ОСОБА_3 (матір`ю позивачки ОСОБА_1 ) та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою О.С., відповідно до якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_7 купила квартиру АДРЕСА_2 . Ціна продажу нерухомого майна 127 658 грн (а.с. 12-14,т.1).

Відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_2 з 04.06.2002 по 17.08.2012 працював у ТОВ «Компанія Верес» (а.с. 47-48, т. 1).

У матеріалах справи наявні копії довідок про доходи ОСОБА_2 у ТОВ «Компанія Верес» від 09.09.2021 №14 за період з липня 2003 по квітень 2011 та від 10.09.2021 №73 за період з червня 2011 по серпень 2012 (а.с. 62,63-64, 174-175, 176, т.1).

За положеннями ч. 1 ст. 60 СК України, які узгоджуються з приписами ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 68, ч. 1 ст. 69 СК України).

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Великої Палати Верховного Суду і Верховного Суду від 21.11.2018 справа № 372/504/17, від 19.11.2019 справа № 757/6978/17-ц, від 28.03.2018 справа № 759/14349/15-ц, від 07.02.2018 справа № 654/5243/14-ц, від 06.02.2018 справа № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 справа № 404/1515/16-ц, від 11.04.2019 справа № 339/116/16-ц.

Установивши, що спірна квартира АДРЕСА_1 набута сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбу за спільні кошти, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними шляхом визнання за сторонами права власності по 1/2 частці вищезазначеної квартири за кожним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позивачкою за первісним позовом належними та допустимими доказами не доведено факту оплати нею вартості спірної квартири особистими коштами, що були подаровані її матір`ю ОСОБА_3 після відчуженням своєї квартири. Сам по собі факт продажу однієї квартири та придбання іншої в один день не свідчить про те, що ці кошти були передані заявниці в дар.

В обґрунтування своєї позиції ОСОБА_1 покладено лише довід про те, що гроші, витрачені на спірне майно були надані її матір`ю ОСОБА_3 від реалізації належної останній квартири, що підтверджується показаннями свідків, однак належних та допустимих доказів передачі коштів, їх наявності у ОСОБА_1 на момент придбання майна, або того, що кошти були передані особисто доньці, а не на сім`ю, заявницею не надано.

Будь-які застереження в договорі купівлі-продажу спірної квартири про те, що квартира набута ОСОБА_1 за особисті кошти та у особисту приватну власність, відсутні. Натомість зазначено, що нерухоме майно буде об`єктом спільної сумісної власності сторін. При цьому, при укладенні договору ОСОБА_2 надано заяву про його згоду на купівлю квартири.

Також позивачем за первісним позовом не надано суду будь-яких інших угод чи шлюбного договору щодо того, що спірна квартира є її особистою приватною власністю та залишається за нею у випадку розлучення та поділу спільної сумісної власності подружжя.

Матеріали справи не містять договору дарування коштів ОСОБА_3 її дочці ОСОБА_1 , як того вимагає стаття 719 ЦК України.

Таким чином, твердження ОСОБА_1 про придбання нею квартири за особисті кошти, отримані в дар, ґрунтуються виключно на припущеннях, що не може вважатися спростуванням презумпції спільності майна подружжя і не може підтверджуватись показаннями свідків.

ОСОБА_1 презумпцію спільності майна подружжя не спростовано, що відповідно до вищевказаних положень закону є саме її процесуальним обов`язком, як подружжя, який її спростовує.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки районного суду, який їх обґрунтовано спростував.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення постановлено районним судом з дотриманням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим, згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 вересня 2022 року - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 02 грудня 2022 року.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: Н.В.Висоцька

Н.В. Шитченко