ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року м.Суми

Справа №591/2583/21

Номер провадження 22-ц/816/423/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Сумська обласна прокуратура,

третя особа - Державна казначейська служба України,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Сумської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 грудня 2021 року в складі судді Шелєхової Г.В., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складено 06 січня 2022 року, -

в с т а н о в и в :

15 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Сумської обласної прокуратури про забезпечення виконання норми прямої дії ст. 3 Конституції України та визнання не вчинення відповідачем імперативно встановлених обов`язків про негайне здійснення заходів на припинення порушень щодо негайного припинення порушень конституційних прав звільнених офіцерів на особисте житло, а також, що заборонена законодавством непряма дискримінація громадянина похилого віку щодо забезпечення права володіння відповідним майном мала місце, доказ про їх відсутність покласти на відповідача; покласти цивільну відповідальність за завдання шкоди на Сумську обласну прокуратуру за визнанням постановою від 10 липня 2018 року заступника Генерального прокурора України неефективності ведення відповідачем досудового розслідування та надмірну більш 4 років тривалість кримінального провадження №00000030 від 06 травня 2014 року, в якому позивач є потерпілою особою, що призвело до порушення його права на першочергове отримання житла та наявний причинно-наслідковий зв`язок між діями і бездіяльністю відповідача та заподіяння шкоди позивачу; стягнути з державного бюджету України на користь заявника на відшкодування завданої шкоди незаконними діями матеріальну шкоду в сумі 2984915,32 грн та моральну шкоду в розмірі 700000 грн; встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що заявнику була завдана матеріальна та моральна шкода, спричинена неефективністю ведення досудового розслідування, що призвело до надмірної тривалості кримінального провадження №00000030 від 06 травня 2014 року за фактом порушення службовими особами Сумської міської ради обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Відповідач не дотримався розумних строків слідства, не здійснив належним чином розслідування у кримінальному провадженні, чим завдав позивачу моральну та майнову шкоду у розмірі вартості не отриманого протягом 30 років в особисту власність житла. Постановою першого заступника Генерального прокурора було встановлено, що слідство проводилося неефективно. Внаслідок незаконних та безвідповідальних дій та злочинної бездіяльності посадових осіб заявнику було завдано моральну шкоду, яку оцінює в 700000 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 31 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3000 грн в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Судові витрати покладено на рахунок держави.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, незаконність і необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове про відмову у їх задоволенні. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем взагалі не доведено факт заподіяння моральної шкоди та душевних страждань, жодних доказів суду не надано.

В частині відмови у задоволенні позову рішення суду не оскаржується.

В апеляційній скарзі Сумська обласна прокуратура просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині про відмову у їх задоволенні. В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що у рішенні н наведено фактичних обставин та не доведено спричинення моральної шкоди, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками, а також не наведено з яких саме міркувань суд виходив, визначаючи відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 грн, якими належними, допустимими та достовірними доказами це підтверджується. Відсутні також і будь-які судові рішення, якими б встановлювалась відсутність належного контролю за досудовим розслідуванням з боку відповідача. Реалізація права позивача на оскарження дій чи бездіяльності слідчих чи прокурорів та задоволення таких скарг не свідчить про незаконність прийняття рішень, зводяться до реалізації права на здійснення функції контролю і тим більше не свідчить про завдання цим моральної шкоди.

В частині відмови у задоволенні позову рішення суду не оскаржується.

ОСОБА_1 також не погодився з рішенням суду, оскаржив його в апеляційному порядку, просить скасувати в частині незадоволених вимог та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі. На думу позивача, рішення суду в частині незадоволених вимог належним чином не мотивоване, а стягнення моральної шкоди у розмірі 3000 грн не є ефективним захистом прав заявника, які, як встановив суд, є порушеними. Вважає, що встановлення Генеральною прокуратурою допущених відповідачем порушень щодо неефективного слідства є достатнім для задоволення позову у повному обсязі.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Клопотання ОСОБА_1 про зупинення розгляду справи задоволенню не підлягає, оскільки ст.ст. 251, 252 ЦПК України не передбачено ані права, ані обов`язку суду зупиняти провадження у справі з підстав виїзду (евакуації) сторони за межі України.

Крім того, позивач належними чином повідомлений про час та місце розгляду справи апеляційним судом за допомогою сервісу «Електронний суд», явка ОСОБА_1 обов`язковою не визнавалась, а тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника прокуратури Микитенка В.П., дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Сумської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України підлягають задоволенню, а скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 лютого 2014 року ОСОБА_1 звертався до прокуратури Сумської області з письмовою заявою про вчинення злочину головою виконкому м. Суми ОСОБА_2 за ознаками ч. 2 ст. 382, ч.2 ст. 364, ст. 442 КК України (т.1 а.с. 231-238).

06 травня 2014 року було внесено відомості до ЄРДР у кримінальному провадженні № 00000030 від 06 травня 2014 року, за фактом порушення службовими особами органів місцевого самоврядування м. Суми обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, що призвело до порушення права ОСОБА_1 на першочергове отримання житла (т. 1 а.с. 244).

04 січня 2018 року ОСОБА_1 звертався до першого заступника прокурора Сумської області Сидоренка І.А. з письмовим клопотанням про прийняття рішень та здійснення заходів на усунення порушень у досудовому розслідуванні, внесеному до ЄРДР за № 00000030 від 06 травня 2014 року та проведення слідчих дій (т. 1 а.с. 216-217).

07 березня 2018 року ОСОБА_1 звертався до першого заступника прокурора Сумської області Сидоренка І.А. з письмовою заявою про вчинення злочину посадовими особами правоохоронних органів в кримінальному провадженні №00000030 від 06 травня 2014 року (т. 1 а.с. 218-219).

13 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до прокурора Сумської області з письмовим клопотання про проведення слідчих дій у досудовому розслідування в кримінальному провадженні № 00000030 від 06 травня 2014 року (т. 1 а.с. 226-228).

13 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до прокурора Сумської області з письмовою скаргою на порушення у проведенні слідчих дій у досудовому розслідуванні за ЄРДР № 00000030 від 06 травня 2014 року (т. 1 а.с. 229-230).

Постановою першого заступника Генерального прокурора Сторожука Д.А. від 10 липня 2018 року здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 00000030 від 06 травня 2014 року за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 382 КК України доручено СВ ГУНП в Полтавській області. Згідно тексту постанови, досудове розслідування у зазначеному кримінальному провадженні здійснюється понад 4 роки різними органами СВ Сумського ВМ УМВС України в Сумській області, СВ прокуратури Сумської області, а з 15 листопада 2016 року - СУ ГУНП в Сумській області. Протягом вказаного періоду слідство проводиться неефективно, без дотримання вимог щодо повного, всебічного та неупередженого дослідження обставин кримінального провадження. (т. 1 а.с. 13).

Після передачі кримінального провадження №00000030 від 06 травня 2014 року за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 382 КК України до СВ ГУНП в Полтавській області 26 серпня 2019 року ОСОБА_1 звертався до прокурора Сумської області з письмовим клопотанням про стан справи в досудовому розслідуванні вказаного кримінального провадження (т. 1 а.с. 239-240).

Як вбачається з витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні № 0000109 від 24 березня 2020 року, 24 березня 2020 року внесено відомості до ЄРДР згідно ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 13 березня 2020 року, за якою прокуратуру Сумської області зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 12 березня 2020 року про вчинення службовими особами прокуратури Сумської області злочину, пов`язаного з невиконанням ухвал Зарічного районного суду м. Суми від 30 січня 2020 року, 07 та 29 лютого 2020 року (т. 1 а.с. 22).

Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 10 вересня 2021 року зобов`язано службову особу Сумської обласної прокуратури внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР відповідно до заяви ОСОБА_1 , яка направлена до керівника Сумської обласної прокуратури Тубелець О.Л. (т. 3 а.с. 34-35).

Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 17 вересня 2021 року зобов`язано службову особу Сумської обласної прокуратури надати відповіді на клопотання ОСОБА_1 від 31 серпня 2021 року (т. 2 а.с. 36).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що оскарження процесуальних рішень органа досудового розслідування (прокурора) під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації права заявника на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства. Реалізація такого механізму оскарження постанов слідчого у розумінні ст. 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. Водночас, місцевий суд визнав факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача через тривалу бездіяльності посадових осіб, пов`язаних з невиконанням своїх обов`язків, не проведенні комплексу дій, передбачених КПК України. Відтак, урахувавши характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, суд вважав достатнім розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 3000 грн.

Вирішуючи спір в частині заявлених вимог про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок неотримання квартири, суд першої інстанції виходив з того, що питання надання житла не відноситься до безпосередньої компетенції відповідача, а держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Крім того, суду не надано будь-яких доказів того, що зазначені позивачем втрати є майновою шкодою, спричиненою внаслідок протиправних дій чи бездіяльності відповідача, а відтак суд відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Проте, з висновками місцевого суду в частині задоволених вимог про стягнення моральної шкоди колегія суддів апеляційного суду погодитись не може з наступних підстав.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Проте, ОСОБА_1 не доведено заподіяння йому моральної шкоди з підстав, заявлених у позові, заявник не надав доказів спричинення йому душевних страждань внаслідок ухвалення прокурором Генеральної прокуратури України постанови від 10 липня 2018 року, наявності причинно-наслідкового зв`язку між порушенням його права та наслідками, які спричинило це порушення.

Як вбачається з апеляційної скарги Сумської обласної прокуратури 29 грудня 2018 року слідчим ГУНП в Полтавській області прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог ст. 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що позов в частині стягнення моральної шкоди недоведений, оскільки ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями службової (посадової) особи органу державної влади, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

При цьому засвідчений у вказаній вище постанові від 10 липня 2018 року факт неефективного досудового розслідування не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру і саме по собі не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Уцілому, доручення здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні іншому слідчому відділу не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, розмір якої жодним чином не обґрунтований.

З рішенням суду про відмову у задоволенні позову в частині стягнення матеріальної шкоди апеляційний суд повністю погоджується.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного суду України 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності матеріальної шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і шкодою покладено на позивача. Проте, позивачем не доведено, що внаслідок дій чи бездіяльності відповідача позивачу завдано шкоди у розмірі вартості не отриманої квартири у сумі 2984915,32 грн.

Таким чином, позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає у повному обсязі, а тому рішення суду першої інстанції на підставі п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

На підставі ст. 141 ЦПК України розподіл судових витрат підлягає зміні.

Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, тому сплачений відповідачем та третьою особою судовий збір за подання апеляційної скарги компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 грудня 2021 року залишити без задоволення.

Апеляційні скарги Сумської обласної прокуратури і Державної казначейської служби України задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 грудня 2021 року в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3000 грн в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди відмовити.

В іншій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 31 грудня 2021 року залишити без змін.

Компенсувати Сумській обласній прокуратурі та Державній казначейській службі України по 1362 грн сплаченого судового збору за подання апеляційних скарг за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. Ю. Кононенко

С. С. Ткачук