КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/6111/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 грудня 2022 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

За участі секретаря Моторіної В.А.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 грудня 2021 року, постановлене суддею Матійчук Г.О, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

У С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 у якому просив стягнути борг за договором позики у сумі 2 058 154,59 грн, обґрунтовуючи тим, що за договорами позики, у вигляді простих письмових розписок, надав відповідачу у борг 10 400 Євро (07.09.2015 р.), 5 000 Євро та 8 000 доларів США (18.09.2015 р.), 20 000 доларів США (16.12.2015 р.).

Крім того, за усною домовленістю він 31.01.2016 р. позичив відповідачу ще 78 700 грн, шляхом перерахування 12 400 грн, 15 000 грн, 6 300 грн, 15 000 грн, 15 000 грн, 15 000 грн на банківські реквізити відповідача.

У лютому 2016 року за усною домовленістю сторін ще 132 000 грн, шляхом перерахування на банківські реквізити відповідача.

Крім того, 03.02.2016 року його син ОСОБА_3 , діючий від його імені, перерахував на банківські рахунки відповідача ще 259 000 грн.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з приводу повернення коштів, проте той ігнорував вимоги, а тому ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

Також просив застосувати до відповідача санкції у вигляді пені та 3 процентів річних за прострочення зобов`язання.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, 10.01.2022 року позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати повністю та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, мотивуючи тим, що рішення є незаконним, постановлене з невідповідністю висновків суду фактичним обставинами справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що написання відповідачем двох зазначених розписок пояснюється тим, що 16.12.2015 року між сторонами було укладено два договори позики в один день, але в різний час, а тому на підтвердження факту їх укладання та отримання грошей у відповідності до ч. 2ст.1047 ЦК України відповідач написав саме дві розписки.

Також вказує, що у разі не отримання від нього такої суми грошей (20 000 доларів США) відповідач ніколи б не написав йому про це дві розписки, а у разі допущення помилки при написанні однієї із вищезазначених двох розписок та не отримання по ній в позику коштів, відповідач неодмінно забрав би розписку та тримав у себе, а не передав позивачу як борговий документ.

Зазначає, що крім того в період з 13.10.2015 року по 08.06.2016 року апелянт позичив відповідачу 818 004 грн, які перерахував йому на надані ним банківські рахунки і зазначений факт підтверджується письмовими доказами, а саме банківськими квитанціями та виписками із його банківського рахунку.

Вважає, що ці зазначені документи є належними та допустимими доказами по даній справі, так як із них можна зробити однозначний висновок про отримання відповідачем від апелянта зазначених грошових коштів, шляхом їх перерахування на його банківський рахунок.

Сторони в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, причину неявки суду не повідомили.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що частина вимог позивача виконана відповідачем, що визнав сам позивач , а в іншій частині позовні вимоги про стягнення боргу позивачем є недоведеними.

Колегія суддів не повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що апеляційна скарга має бути задоволено частково, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 07.09.2015, 18.09.2015 та 16.12.2015 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти в сумах 10 400 Євро (еквівалент 260 000 грн), 5 000 Євро (еквівалент 121 575,50 грн) та 800 доларів США (еквівалент 17 391,20 грн), 20 000 доларів США (еквівалент 243 513 грн), про що написав дві відповідні розписки (а.с. 15-18).

Позивач до позову додав дві ідентичні за змістом розписки від 16.12.2015 року на суми - 10 000 доларів США кожна.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Розписка є документом про отримання в борг грошових коштів, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, зміст умов договору, і головне факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Крім того, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження позовних вимог позивач надав дві копії розписок від 16.12.2015 року, в яких зазначено, що ОСОБА_2 взяв кошти зазначаючи точні суми та зобов`язується їх віддати у встановлений строк.

Колегія судів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення 10 000 доларів США лише за однією із розписок від 16.12.2015 року , так як наявність у позивача двох боргових документів вже є фактом доказу взяття позики відповідачем у розмірі 20 000 гривень в цей день, адже сторони несуть відповідальність за дотримання процесу надання та повернення боргових документів відповідно до ст. 1047 ЦК України.

Крім того, висновки суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а судом першої інстанції на противагу письмовим доказам, а саме двом розпискам , зроблено припущення, що доцільним та логічним є складання однієї розписки на одну суму,аніж дві однакові розписки на дві однакові суми.

Як зазначається у статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Надання письмової розписки позивачем на 10 000 доларів США, є підставою для стягнення боргу з відповідача на користь позивача в цьому розмірі та скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні решти позовних вимог , оскільки сам факт перерахування коштів ОСОБА_1 та його сином на рахунок відповідача, що підтверджується квитанціями про таке перерахування, не є підставою для стягнення з відповідача позики, оскільки із наданих квитанцій не вбачається, що кошти передавалися в борг, не зазначено строк повернення коштів та їх цільове призначення, тобто неможливо встановити мету вказаних переказів.

А тому доводи апеляційної скарги про надані квитанції як належні докази усної позики не беруться до уваги.

Враховуючи те, що позивач надав суду належні та допустимі докази, частково довів наявність обставин, на які посилався як на підставу своїх позовних вимог, також довів укладення договору позики на суму 10 000 доларів США, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в цій частині підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в цій частині скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 грудня 2021 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 10 000 доларів США та постановити в цій частині нове рішення , яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 (десять тисяч) доларів США (еквівалент 243 513 грн).

В решті рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 грудня 2022 року.

Суддя - доповідач:

Судді: