Провадження № 2-в/201/29/2022
УХВАЛА

19 грудня 2022 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Галко С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засідання у залі суду в м. Дніпрі копії матеріалів касаційного провадження № 61-1741ск22 та ухвалу Верховного Суду від 03 листопада 2022 року про відновлення втраченого провадження Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області по цивільній справі № 757/62941/16 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої в результаті проведення антитерористичної операції,-

ВСТАНОВИВ:

30 листопада 2022 року до суду надійшли копії матеріалів касаційного провадження № 61-1741ск22 та ухвала Верховного Суду від 03 листопада 2022 року про відновлення втраченого провадження Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області по цивільній справі № 757/62941/16 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої в результаті проведення антитерористичної операції.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 листопада 2022 року визначено головуючого суддю Демидову С.О.

Ухвалою суду від 02 грудня 2022 року провадження у вказаній справі відкрито, постановлено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Запропоновано учасникам судового процесу подати усі наявні у них документи і матеріали що стосуються втраченого судового провадження.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку.

На підставі положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст. 488 ЦПК України відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням судового рішення або в якій провадження закрите, проводиться в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно зі ст. 490 ЦПК України заява про відновлення втраченого судового провадження подається до суду, який ухвалив рішення по суті справи або постановив ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Розпорядженням Голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» територіальна підсудність судових справ Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області визначена за Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська.

Зважаючи на вказаний припис, дана справа підсудна Жовтневому районному суду м. Дніпропетровська.

Статтею 489 ЦПК України передбачено, що втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою учасника справи або за ініціативою суду.

Згідно частини першої ст. 493 ЦПК України, при розгляді справи суд бере до уваги:

1) частину справи, яка збереглася (окремі томи, жетони, матеріали з архіву суду тощо);

2) документи, надіслані (видані) судом учасникам судового процесу та іншим особам до втрати справи, копії таких документів;

3) матеріали виконавчого провадження, якщо воно здійснювалося за результатами розгляду справи;

4) будь-які інші документи і матеріали, подані учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для відновлення справи;

5) відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень;

6) дані, що містяться в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі;

7) будь-які інші відомості, документи тощо, отримані у законний спосіб з інших офіційних джерел.

Відповідно до частини першої ст. 494 ЦПК України, на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого судового провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити.

Відповідно до ч.2 ст.494 ЦПК України в ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувались судом і які процесуальні дії вчинялись з втраченого провадження.

Відповідно до положень ч.ч. 1-2ст.3 Закону України від 22 грудня 2005 року №3262-IV«Про доступ досудових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень - автоматизованої системи збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Процедуру формування та ведення Єдиного державного реєстру судових рішень визначає «Порядок ведення Єдиного державного реєстру судових рішень», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 травня 2006року №740 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2009 року № 1007).

Згідно з абз. 4 п.3 цього Порядку, електронна копія судового рішення - складений в суді у вигляді електронних даних ідентичний судовому рішенню за документарною інформацією та реквізитами електронний документ, засвідчений електронним цифровим підписом особи, що підписала зазначене рішення, який може бути перетворений електронними засобами у візуальну форму.

У Єдиному державному реєстрі судових рішень наявна вступна та резолютивна частини рішення та повний текст рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 26 січня 2021 року, вступна та резолютивна частини та повний текст постанови Донецького апеляційного суду від 22 грудня 2021 року по справі 757/62941/16.

В обліково статистичній картці на справу містяться відомості про виготовлення виконавчих листів, без зазначення інформації про їх отримання.

Будь-які матеріали судової справи, як і сама судова справа, від Жовтневого районного суду м. Маріуполя після розгляду не були передані Жовтневому районному суду м. Дніпропетровська.

Відповідно до ч.1 ст. 494 ЦПК України, на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого судового провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити.

Суд вважає за можливе відновити втрачене провадження в частині вступної та резолютивної частини рішення та повного тексту рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 26 січня 2021 року, вступної та резолютивної частини та повного тексту постанови Донецького апеляційного суду від 22 грудня 2021 року по справі 757/62941/16.

Керуючись ст. ст. 491-494 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відновити втрачене судове провадження у цивільній справі № 757/62941/16 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої в результаті проведення антитерористичної операції в частині:

вступної та резолютивної частини рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 26 січня 2021 року

Справа № 757/62941/16-ц

Провадження №2/263/327/2021

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частини)

26 січня 2021 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі головуючого судді Шатілової Л.Г., при секретарі Ничипорук А.А., за участю позивачів- ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника Кабінету Міністрів України- Богданова Р.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної та матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Зважаючи на складність у викладенні повного рішення суду, пов`язану з потребою у обґрунтуванні доводів сторін, на що може бути витрачений значний час, суд вважає за необхідне проголосити його вступну та резолютивну частину,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної та матеріальної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. кожному.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особа, яка брала участь у справі, але не була присутня при оголошенні рішення, може оскаржити рішення протягом 30 днів з дня отримання копії рішення.

Відомості про сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Держава України в особі Кабінету Міністрів України, юридична адреса: вул. Грушевського, 12/2, м. Київ.

Відповідач: Державна казначейська служба України, юридична адреса: вул. Бастіонна, 6, м. Київ.

Повний текст рішення суду буде виготовлений 01.02.2021 року.

Суддя Л.Г. Шатілова

повного тексту рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 26 січня 2021 року:

Справа № 757/62941/16-ц

Провадження №2/263/327/2021

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі головуючого судді Шатілової Л.Г., при секретарі Ничипорук А.А.,за участю позивачів- ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника Кабінету Міністрів України- Богданова Р.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної та матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовною заявою до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України яку уточнили в ході розгляду справи, та в якій просили стягнути на їх користь у рівних долях матеріальну шкоду, завдану в результаті руйнування будинку, в сумі 12 438 557,00 грн., а також стягнути на користь кожного моральну шкоду в сумі 4 320 000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 26.08.2014 року внаслідок прямого влучення в належний їм на праві власності будинок АДРЕСА_2 , в результаті загорання від прямого влучення гарматних снарядів відбулася пожежа, в якій було знищено належний позивачам будинок, а також все їх майно, яке знаходилось в ньому. Серед такого майна були, зокрема: бібліотека (біля 5000 книжок), м`які шкіряні меблі, спальні гарнітури, побутова техніка, газовий котел, газовий бойлер, кухонні прилади і домашні речі, одяг, повний перелік та вартість якого наведений у додатку до позовної заяви. В результаті пожежі будинок має непридатний для житла стан та потребує капітального ремонту. Актом комісії Новосвітлівської селищної ради Краснодонського району Луганської області від 15.09.2014 року обстеження завданої шкоди, обставин руйнування і пожежі було встановлено, що в результаті прямого влучення снаряду будинок, а також все майно згоріло. Внаслідок цього позивачам було завдано матеріальну шкоду у загальному розмірі 12 438 557,00 грн. Стосовно факту руйнування будинку позивачі звернулись із заявою про кримінальне правопорушення до Служби безпеки України, за якою було розпочато кримінальне провадження № 0000741 за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 258 КК України, яке на теперішній час перебуває у провадженні слідчого в ОВС слідчого відділу СБУ в Луганській області Потапенка Г.В. Крім цього, в результаті знищення майна та перебування в смертельній небезпеці під час гарматних обстрілів, істотних вимушених змін у способі життя та можливості усунення негативних наслідків, позивачам було завдано моральну шкоду, розмір якої позивачі оцінюють кожному в сумі 4 320 000 грн. Вважають, що провина за спричинення матеріальної шкоди та моральної шкоди полягає на державі Україна, яка зобов`язана відшкодувати спричинену шкоду.

Представник відповідача Кабінету Міністрів України надав до суду відзив на уточнену позовну заяву в якому зазначив, що позивачами зроблено розрахунок моральної шкоди із застосуванням методики ОСОБА_3 , яка 03.03.2010 року була включена до Реєстру методик проведення судових експертиз. Разом з цим, зазначена методика 29.01.2016 року була виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз, та позивачами фактично було взято на себе обов`язки судового експерта. Крім цього зазначає, що ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не є спеціальною правовою підставою цивільної відповідальності та не може розглядатись як міра відповідальності Держави. Велика Палата Верховного Суду сформувала правову позицію, згідно якої, виходячи з відсутності закону, який би визначав компенсаційний механізм, процедуру виплати та чіткі умови, необхідні для висунення майнової вимоги до держави, відсутня наявність легітимного очікування на отримання від держави відшкодування за пошкоджений об`єкт. Зазначена позиція також узгоджується з відповідною практикою Європейського суду з прав людини. Також зазначає, що ст. 21 Кодексу цивільного захисту населення України, на яку позивачі посилаються як на підставу свого позову, також не містить механізму відшкодування шкоди, через відсутність спеціального закону. Щодо практики ЄСПЛ, на яку позивачі посилаються як на підставу своїх позовних вимог, то така не є релевантною по відношенню до даної справи. Так, щодо відсутності об`єктивного і незалежного розслідування, то зазначені факти можуть бути встановлені відповідно до положень КПК України, а не Цивільного законодавства.

Відповідач Державна казначейська служба України своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21.12.2016 року відкрито провадження у цивільній справі.

На підставі розпорядження керівника апарату Печерського районного суду міста Києва № 366 від 11.07.2017 року проведено повторний автоматизований розподіл у справі.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 24.07.2017 року цивільну справу прийнято до провадження.

На підставі розпорядження керівника апарату Печерського районного суду міста Києва № 522 від 29.09.2017 року проведено повторний автоматизований розподіл у справі.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 02.10.2017 року цивільну справу прийнято до провадження.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 07.03.2019 року заяву позивачів про відвід головуючого судді визнано необґрунтованою, зупинено провадження по справі.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22.05.2019 року відмовлено в задоволенні заяви позивачів про відвід головуючого по справі судді.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 07.06.2019 року відновлено провадження у цивільній справі.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 10.12.2019 року задоволено клопотання позивачів про передачу справи за підсудністю до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2020 року, цивільну справу визначено до розгляду головуючому судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області Шатіловій Л.Г.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08.09.2020 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24.11.2020 року розгляд цивільної справи продовжено за правилами загального позовного провадження, по справі призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17.12.2020 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримали позовні вимоги з вищевикладених підстав.

Допитані у якості свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України надав до суду письмові пояснення по справі, в яких додаткового зазначив, що для визначення Кабінету Міністрів України представником держави у цій справі, не має підстав, з огляду на його повноваження, які не передбачають участь у проведенні спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності. Також зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України № 767 від 02.09.2020 року, яка набрала чинності 08.09.2020 року, затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської федерації. Зазначений Порядок встановлює механізм надання та визначення розміру грошової компенсації постраждалим. Рішення про надання грошової компенсації приймають комісії з розгляду відповідних питань. Обов`язковою умовою отримання грошової компенсації, відповідно до положень зазначеного Порядку, є внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення права власності на житло у зв`язку з його знищенням. При цьому у матеріалах справи відсутні докази звернення позивачів за отриманням компенсації за пошкодження житлового будинку відповідно до вказаного Порядку, а також відмова у наданні такої компенсації

Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази по справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правові відносини.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житловий будинок від 08.08.1996 року (том 1, а.с.15).

26.08.2014 року під час проведення антитерористичної операції в с.м.т. Новосвітлівка Краснодонського району Луганської області в належний позивачам на праві власності будинок АДРЕСА_2 з належними йому прибудовами та огорожею, в результаті загорання від прямого влучення гарматних снарядів, відбулася пожежа, в якій було знищено належний позивачам будинок, а також все їх майно, яке знаходилось в ньому, про що був складений акт обстеження комісії Новосвітлівської селищної ради Краснодонського району Луганської області від 15.09.2014 року (том 1, а.с.20).

Згідно Висновку Товариства з обмеженою відповідальністю «Судово-експертний Альянс» експертного будівельно-технічного дослідження №15/09-2015 від 15.09.2015 року вартість матеріального збитку, завданого позивачам становить 1 035335 грн., вартість відновлюваного ремонту домоволодіння позивачів за вказаною адресою становить 1 238 240 грн. (том 1, а.с.45-56).

Крім цього позивачі вказують на знищення їх майна, яке знаходилось в їх будинку на загальну суму 10 990 317,00 грн., перелік та вартість якого наведений у відповідному переліку майна (том 1, а.с.33-38).

Відповідно до частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Частиною четвертою статті 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Позивачі у позовній заяві, як на правову підставу позовних вимог, посилаються на положення ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та ст. 21, 86 Кодексу цивільного захисту України.

Так, відповідно до ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 21 Кодексу цивільного захисту України громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров`ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб`єктами господарювання.

Слід зазначити, що для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

З аналізу наведених норм процесуального законодавства вбачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Звертаючись до суду, позивачі мотивують свої позовні вимоги зокрема й тим, що вони не отримали від держави відшкодування за пошкодження (знищення) під час терористичного акта їх майна, на яке вони, на їх думку, мають право згідно із законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Суд зазначає, що посилання позивачів на положення ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та ст. 21, 86 Кодексу цивільного захисту України, у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним.

Так, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленої постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII).

У преамбулі Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» вказано, що збройна агресія Російської Федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності, Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення.

При цьому зобов`язання держави Україна стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройного конфлікту та у випадку втрати контролю над частиною власної території.

Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання

Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50).

Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

З огляду на зміст вказаних положень реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі.

Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нежитлової нерухомості громадян, яка знаходиться на тимчасово непідконтрольній території, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судом.

При цьому суд не бере до уваги посилання представника відповідача на положення постанови Кабінету Міністрів України № 767 від 02.09.2020 року, яка набрала чинності 08.09.2020 року, та якою затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської федерації, та на той факт, що позивачі не звертались за отриманням компенсації відповідного до цього Порядку, з огляду на наступне.

Згідно п. 3 зазначеного Порядку грошова компенсація надається постраждалим, які є власниками житла, яке перебуває на контрольованих Україною територіях та було зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, після дати набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 р. № 405 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Разом з тим, с.м.т Новосвітлівка знаходиться на території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Крім цього, положеннями Порядку передбачено обов`язкову процедуру та порядок обстеження пошкодженого або зруйнованого житла органами місцевого самоврядування або військово-цивільними адміністраціями населених пунктів, що неможливо в умовах знаходження населеного пункту на непідконтрольній території.

Отже у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08).

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції будинок.

Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акта належного позивачам на праві власності будинку, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача.

Таким чином суд приходить до висновку, що вимоги позивачів про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акта майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статей 21, 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.

З підстав вищевикладеного, є необґрунтованими вимоги й про відшкодування моральної шкоди, оскільки вони випливають з вимог про відшкодування майнової шкоди на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 21, 86 Кодексу цивільного захисту України за пошкоджене майно, яка стягненню на підставі цих норм не підлягає.

Разом з цим, згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд приходить до висновку, що позивачі мають право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Позивачі зокрема зазначали, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Також позивачі посилалися на: відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та невідновлення будинку; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджену внаслідок терористичного акта будинку; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ.

Зазначені доводи позивачів суд вважає доведеними та обґрунтованими.

Так, відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114).

Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням будинку внаслідок терористичного акта, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судом (позитивний матеріальний обов`язок).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242).

Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 14-17цс19, а також Верховний Суд, зокрема, у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 237/557/18, провадження № 61-47151св18, постанові від 25.03.2020 року у справі № 757/61954/16-ц, провадження № 61-4058св18.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивачів та стягнення за рахунок держави грошової компенсації у розмірі 30 000 грн. кожному, виходячи при цьому з наведених вище підстав та обґрунтування позову, а саме: відсутність механізму компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та порядку відновлення житла, пошкодженого в результаті проведення антитерористичної операції, недоведеність вжиття державою заходів з метою захисту власності у розумінні ЄСПЛ.

На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 13, 41 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та ст. 21, 86 Кодексу цивільного захисту України, ст. 317, 319, 321, 386 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної та матеріальної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. кожному.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особа, яка брала участь у справі, але не була присутня при оголошенні рішення, може оскаржити рішення протягом 30 днів з дня отримання копії рішення.

Відомості про сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Держава України в особі Кабінету Міністрів України, юридична адреса: вул. Грушевського, 12/2, м. Київ.

Відповідач: Державна казначейська служба України, юридична адреса: вул. Бастіонна, 6, м. Київ.

Суддя Л.Г. Шатілова

вступної та резолютивної частини постанови Донецького апеляційного суду від 22 грудня 2021 року

22-ц/804/864/21

757/62941/16-ц

Головуючий у І інстанції Шатілова Л. Г. Єдиний унікальний номер 757/62941/16-ц/21

Номер провадження 22-ц/804/864/21

Доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частини)

22 грудня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Лопатіної М. Ю., Мальцевої Є. Є.,

секретар Сидельнікова А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представника Держави України в особі Кабінету Міністрів України Богданова Романа Костянтиновича на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої в результаті проведення антитерористичної операції,

Керуючись ст. 374, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представника Держави України в особі Кабінету Міністрів України Богданова Романа Костянтиновича залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді В. М. Барков

М. Ю. Лопатіна

Є. Є. Мальцева

повного тексту постанови Донецького апеляційного суду від 22 грудня 2021 року

22-ц/804/864/21

757/62941/16-ц

Головуючий у І інстанції Шатілова Л. Г. Єдиний унікальний номер 757/62941/16-ц/21

Номер провадження 22-ц/804/864/21

Доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Лопатіної М. Ю.,

Мальцевої Є. Є.,

секретар Сидельнікова А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представника Держави України в особі Кабінету Міністрів України Богданова Романа Костянтиновича на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої в результаті проведення антитерористичної операції,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2017 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до відповідачів Держави України в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України в якому просили стягнути на їх користь у рівних частках матеріальну шкоду, завдану в результаті руйнування будинку, в сумі 12 438 557 грн., а також у відшкодування моральної шкоди 4 320 000 грн. кожному. В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 26 серпня 2014 року внаслідок прямого влучення гарматних снарядів в належний їм на праві власності будинок АДРЕСА_2 , відбулася пожежа в якій будинок було знищено разом із усім майном, яке знаходилось в ньому. В результаті пожежі будинок став непридатним для житла та потребує капітального ремонту. Комісією Новосвітлівської селищної ради Краснодонського району Луганської області 15 вересня 2014 року складено акт обстеження завданої шкоди та було встановлено, що в результаті прямого влучення снаряду будинок, а також все майно згоріло. Стосовно факту руйнування будинку позивачі звернулись із заявою про кримінальне правопорушення до Служби безпеки України, за якою було розпочато кримінальне провадження № 0000741 за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 258 КК України, яке на теперішній час перебуває у провадженні слідчого в ОВС слідчого відділу СБУ в Луганській області Потапенка Г. В. Крім цього, в результаті знищення майна та перебування в смертельній небезпеці під час обстрілів, істотних вимушених змін у способі життя та можливості усунення негативних наслідків, позивачам було завдано моральну шкоду. Вважали, що відповідальною за спричинення матеріальної шкоди та моральної шкоди є держава Україна і тому просили стягнути з відповідача спричинену шкоду в сумі 12 438 557 грн., завдану в результаті руйнування будинку та моральну шкоду в розмірі 4 320 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивачів грошову компенсацію у розмірі по 50 000 грн. кожному.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись із апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, неналежну оцінку усіх доказів наданих ними, порушення діючих норм законодавства, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначили, що суд в супереч своїм висновкам відносно того, що позивачам дійсно було завдано шкоди неправомірними діями, яка підлягає стягненню з Держави України, стягнув на їх користь компенсацію в розмірі лише 50 000 грн., що суперечить доказам дійсної майнової шкоди, визначеної експертизою. Крім того суд, визнаючи факт спричинення майнової шкоди позивачам в супереч вимогам діючого законодавства не врахував принципи розумності та справедливості та не стягнув на їх користь моральну шкоду.

З рішенням суду першої інстанції також не погодився представник Держави України в особі Кабінету Міністрів України Богданов Р. К. та в своїй апеляційній скарзі посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення усіх обставин по справі, просив його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування скарги зазначив, що суд не звернув уваги на те, що позивачами не було надано жодного доказу того, що з боку Держави визначена протиправність та бездіяльність у відсутності спеціальної норми та механізму відшкодування шкоди особам, що постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях. Крім того вважає, що судом зроблено невірний висновок щодо стягнення грошової компенсації з відповідача на користь позивачів, оскільки на даний час законом не визначені умови та порядок виплати компенсації за легітимні очікування на відшкодування завданої шкоди, а також не взято до уваги те, що виконання зобов`язань держави щодо прийняття законів для реалізації ефективного захисту порушених прав громадян, не відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.

Відзив на апеляційні скарги не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які просили свою скаргу задовольнити, пояснення представника Кабінету Міністрів України Богданова Р. К., який підтримав свою скаргу, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність механізму компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та порядку відновлення житла, пошкодженого в результаті проведення антитерористичної операції, недоведеність вжиття державою заходів з метою захисту власності у розумінні ЄСПЛ не позбавляє громадян які вважають, що стосовно їх права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, на відшкодування завданої шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий бужинок від 08 серпня 1996 року належить житловий будинок АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житловий будинок від 08 серпня 1996 року (том 1, а.с. 15).

Право власності на цей будинок набуто позивачкою під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що підтверджується рішенням Баришівського районного суду Київської області від 22 липня 2015 року (том 1 а.с. 22).

26 серпня 2014 року під час проведення антитерористичної операції в с.м.т. Новосвітлівка Краснодонського району Луганської області в належному позивачам будинку АДРЕСА_2 , відбулась пожежа в результаті прямого влучання гарматного снаряду в якій будинок було знищено, а також знищено все їх майно, що знаходилось в ньому, про що був складений акт обстеження комісії Новосвітлівської селищної ради Краснодонського району Луганської області від 15 вересня 2014 року (том 1, а.с.20).

Згідно Висновку Товариства з обмеженою відповідальністю «Судово-експертний Альянс» експертного будівельно-технічного дослідження №15/09-2015 від 15.09.2015 року вартість матеріального збитку, завданого позивачам становить 1 035 335 грн., вартість відновлюваного ремонту домоволодіння позивачів за вказаною адресою становить 1 238 240 грн. (том 1, а.с. 45-56).

Крім цього позивачі вказують на знищення їх майна, яке знаходилось в їх будинку на загальну суму 10 990 317 грн., перелік та вартість якого наведений у відповідному переліку майна (том 1, а.с. 33-38).

Стосовно факту руйнування будинку позивачі звернулись із заявою про кримінальне правопорушення до Служби безпеки України, за якою було розпочато кримінальне провадження № 0000741 за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 258 КК України, яке на теперішній час перебуває у провадженні слідчого в ОВС слідчого відділу СБУ в Луганській області Потапенка Г. В. (том 1, а.с. 59-60).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин першої третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, то суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює їх правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору.

Необхідність цього принципу підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, (провадження № 14-473цс18), в якій зазначено, що «згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм».

З аналізу наведених норм процесуального права убачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Позивачі, звертаючись до суду мотивували позов тим, що ними не отримано від держави відшкодування за пошкодження (знищення) її майна, на яке вони, на їх думку, мають право, зокрема, згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Також позивачі зазначили, що право на судовий захист гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтею 86 Кодексу цивільного захисту України.

Оцінюючи спірні правовідносини, апеляційний суд вважає, що посилання позивачів як на правову підставу позову на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, є безпідставними.

Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.

Положення преамбули Конвенції передбачають, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави з гарантування прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання.

Негативні зобов`язання це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання навпаки: держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може полягати у прийнятті законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпеченні реальних умов для реалізації прав.

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язане з майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49, 50).

Тобто особа, яка має майновий інтерес, може розглядатися як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

З огляду на зміст наведених положень закону реалізація права на отримання відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закону, який би регулював порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам житлової нерухомості громадян, у законодавстві України не було як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судом першої інстанції.

При цьому на час виникнення спірних правовідносин у законодавстві України не тільки не було визначеної процедури виплати зазначеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), а й чітких умов, необхідних для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08).

Відповідно до частини восьмої статті 86 і частини третьої статті 89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання, механізм застосування якого не був визначений на час виникнення спірних правовідносин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2020 року № 767 був затверджений Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, проте цей підзаконний нормативно-правовий акт не міг бути застосований до спірних правовідносин, оскільки він прийнятий вже після пред`явлення цього позову до суду.

Передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжувало легітимного очікування на отримання від держави Україна такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції будинок.

З аналогічних підстав не породжувало у позивачів такого очікування і положення статті 85 Кодексу цивільного захисту України, відповідно до якої відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайних ситуацій здійснюється у порядку, визначеному законом.

Стаття 86 Кодексу цивільного захисту України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання.

Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодування винятково на державу, оскільки передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу).

Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини третьої статті 84 Кодексу цивільного захисту України).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року по справі № 243/11763/17.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги позивачів про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними та обґрунтовано вважав, що позивачі мають право саме на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення.

В будь-якому випадку, коли в обставинах цієї справи стоїть питання у застосуванні концепції легітимних очікувань особи чи позитивних зобов`язань держави, перевагу мають позитивні зобов`язання держави.

Враховуючи відсутність в Україні спеціального закону щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке було пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на окремих непідконтрольних Україні територіях Донецької та Луганської областей, тому порушення права позивачів, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави.

Визначаючи розмір такої компенсації, суд першої інстанції врахував фактичні обставини справи, за принципом розумності та справедливості використав свої дискреційні повноваження та із урахуванням наведеної вище практики ЄСПЛ, дійшов висновку, що стягненню підлягає грошова сума у розмірі по 50 000 грн. кожному з позивачів.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо компенсації завданої шкоди позивачам, оскільки визначено кілька факторів, що породжують таке право: відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та невідновлення житлового будинку; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджений внаслідок терористичного акту житловий будинок; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ; відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди у розумінні ЄСПЛ за встановленого у відповідному кримінальному провадженні факту пошкодження внаслідок терористичного акту житлового будинку.

Подібні висновки Верховний Суд зробив у постановах від 19 лютого 2020 року у справі № 423/2245/16-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 423/450/16-ц та інших.

Апеляційні скарги не містять доводів, які б спростовували висновок суду першої інстанції.

Приведені в апеляційних скаргах доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 374, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представника Держави України в особі Кабінету Міністрів України Богданова Романа Костянтиновича залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2021 року.

Судді В. М. Барков

М. Ю. Лопатіна

Є. Є. Мальцева

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до суду апеляційної інстанції. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлено 19 грудня 2022 року

Суддя С.О. Демидова

Справа №757/62941/16-ц

Провадження № 2-в/201/29/2022

УХВАЛА

19 грудня 2022 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Галко С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засідання у залі суду в м. Дніпрі копії матеріалів касаційного провадження № 61-1741ск22 та ухвалу Верховного Суду від 03 листопада 2022 року про відновлення втраченого провадження Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області по цивільній справі № 757/62941/16 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої в результаті проведення антитерористичної операції,-

ВСТАНОВИВ:

30 листопада 2022 року до суду надійшли копії матеріалів касаційного провадження № 61-1741ск22 та ухвала Верховного Суду від 03 листопада 2022 року про відновлення втраченого провадження Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області по цивільній справі № 757/62941/16 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої в результаті проведення антитерористичної операції.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 листопада 2022 року визначено головуючого суддю Демидову С.О.

Ухвалою суду від 02 грудня 2022 року провадження у вказаній справі відкрито, постановлено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Запропоновано учасникам судового процесу подати усі наявні у них документи і матеріали що стосуються втраченого судового провадження.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку.

На підставі положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст. 488 ЦПК України відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням судового рішення або в якій провадження закрите, проводиться в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно зі ст. 490 ЦПК України заява про відновлення втраченого судового провадження подається до суду, який ухвалив рішення по суті справи або постановив ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Розпорядженням Голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» територіальна підсудність судових справ Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області визначена за Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська.

Зважаючи на вказаний припис, дана справа підсудна Жовтневому районному суду м. Дніпропетровська.

Статтею 489 ЦПК України передбачено, що втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою учасника справи або за ініціативою суду.

Згідно частини першої ст. 493 ЦПК України, при розгляді справи суд бере до уваги:

1) частину справи, яка збереглася (окремі томи, жетони, матеріали з архіву суду тощо);

2) документи, надіслані (видані) судом учасникам судового процесу та іншим особам до втрати справи, копії таких документів;

3) матеріали виконавчого провадження, якщо воно здійснювалося за результатами розгляду справи;

4) будь-які інші документи і матеріали, подані учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для відновлення справи;

5) відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень;

6) дані, що містяться в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі;

7) будь-які інші відомості, документи тощо, отримані у законний спосіб з інших офіційних джерел.

Відповідно до частини першої ст. 494 ЦПК України, на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого судового провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити.

Відповідно до ч.2 ст.494 ЦПК України в ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувались судом і які процесуальні дії вчинялись з втраченого провадження.

Відповідно до положень ч.ч. 1-2ст.3 Закону України від 22 грудня 2005 року №3262-IV«Про доступ досудових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень - автоматизованої системи збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Процедуру формування та ведення Єдиного державного реєстру судових рішень визначає «Порядок ведення Єдиного державного реєстру судових рішень», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 травня 2006року №740 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2009 року № 1007).

Згідно з абз. 4 п.3 цього Порядку, електронна копія судового рішення - складений в суді у вигляді електронних даних ідентичний судовому рішенню за документарною інформацією та реквізитами електронний документ, засвідчений електронним цифровим підписом особи, що підписала зазначене рішення, який може бути перетворений електронними засобами у візуальну форму.

У Єдиному державному реєстрі судових рішень наявна вступна та резолютивна частини рішення та повний текст рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 26 січня 2021 року, вступна та резолютивна частини та повний текст постанови Донецького апеляційного суду від 22 грудня 2021 року по справі 757/62941/16.

В обліково статистичній картці на справу містяться відомості про виготовлення виконавчих листів, без зазначення інформації про їх отримання.

Будь-які матеріали судової справи, як і сама судова справа, від Жовтневого районного суду м. Маріуполя після розгляду не були передані Жовтневому районному суду м. Дніпропетровська.

Відповідно до ч.1 ст. 494 ЦПК України, на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого судового провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити.

Суд вважає за можливе відновити втрачене провадження в частині вступної та резолютивної частини рішення та повного тексту рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 26 січня 2021 року, вступної та резолютивної частини та повного тексту постанови Донецького апеляційного суду від 22 грудня 2021 року по справі 757/62941/16.

Керуючись ст. ст. 491-494 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відновити втрачене судове провадження у цивільній справі № 757/62941/16 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої в результаті проведення антитерористичної операції в частині:

вступної та резолютивної частини рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 26 січня 2021 року

Справа № 757/62941/16-ц

Провадження №2/263/327/2021

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частини)

26 січня 2021 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі головуючого судді Шатілової Л.Г., при секретарі Ничипорук А.А., за участю позивачів- ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника Кабінету Міністрів України- Богданова Р.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної та матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Зважаючи на складність у викладенні повного рішення суду, пов`язану з потребою у обґрунтуванні доводів сторін, на що може бути витрачений значний час, суд вважає за необхідне проголосити його вступну та резолютивну частину,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної та матеріальної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. кожному.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особа, яка брала участь у справі, але не була присутня при оголошенні рішення, може оскаржити рішення протягом 30 днів з дня отримання копії рішення.

Відомості про сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Держава України в особі Кабінету Міністрів України, юридична адреса: вул. Грушевського, 12/2, м. Київ.

Відповідач: Державна казначейська служба України, юридична адреса: вул. Бастіонна, 6, м. Київ.

Повний текст рішення суду буде виготовлений 01.02.2021 року.

Суддя Л.Г. Шатілова

повного тексту рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 26 січня 2021 року:

Справа № 757/62941/16-ц

Провадження №2/263/327/2021

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі головуючого судді Шатілової Л.Г., при секретарі Ничипорук А.А.,за участю позивачів- ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника Кабінету Міністрів України- Богданова Р.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної та матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовною заявою до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України яку уточнили в ході розгляду справи, та в якій просили стягнути на їх користь у рівних долях матеріальну шкоду, завдану в результаті руйнування будинку, в сумі 12 438 557,00 грн., а також стягнути на користь кожного моральну шкоду в сумі 4 320 000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 26.08.2014 року внаслідок прямого влучення в належний їм на праві власності будинок АДРЕСА_2 , в результаті загорання від прямого влучення гарматних снарядів відбулася пожежа, в якій було знищено належний позивачам будинок, а також все їх майно, яке знаходилось в ньому. Серед такого майна були, зокрема: бібліотека (біля 5000 книжок), м`які шкіряні меблі, спальні гарнітури, побутова техніка, газовий котел, газовий бойлер, кухонні прилади і домашні речі, одяг, повний перелік та вартість якого наведений у додатку до позовної заяви. В результаті пожежі будинок має непридатний для житла стан та потребує капітального ремонту. Актом комісії Новосвітлівської селищної ради Краснодонського району Луганської області від 15.09.2014 року обстеження завданої шкоди, обставин руйнування і пожежі було встановлено, що в результаті прямого влучення снаряду будинок, а також все майно згоріло. Внаслідок цього позивачам було завдано матеріальну шкоду у загальному розмірі 12 438 557,00 грн. Стосовно факту руйнування будинку позивачі звернулись із заявою про кримінальне правопорушення до Служби безпеки України, за якою було розпочато кримінальне провадження № 0000741 за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 258 КК України, яке на теперішній час перебуває у провадженні слідчого в ОВС слідчого відділу СБУ в Луганській області Потапенка Г.В. Крім цього, в результаті знищення майна та перебування в смертельній небезпеці під час гарматних обстрілів, істотних вимушених змін у способі життя та можливості усунення негативних наслідків, позивачам було завдано моральну шкоду, розмір якої позивачі оцінюють кожному в сумі 4 320 000 грн. Вважають, що провина за спричинення матеріальної шкоди та моральної шкоди полягає на державі Україна, яка зобов`язана відшкодувати спричинену шкоду.

Представник відповідача Кабінету Міністрів України надав до суду відзив на уточнену позовну заяву в якому зазначив, що позивачами зроблено розрахунок моральної шкоди із застосуванням методики ОСОБА_3 , яка 03.03.2010 року була включена до Реєстру методик проведення судових експертиз. Разом з цим, зазначена методика 29.01.2016 року була виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз, та позивачами фактично було взято на себе обов`язки судового експерта. Крім цього зазначає, що ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не є спеціальною правовою підставою цивільної відповідальності та не може розглядатись як міра відповідальності Держави. Велика Палата Верховного Суду сформувала правову позицію, згідно якої, виходячи з відсутності закону, який би визначав компенсаційний механізм, процедуру виплати та чіткі умови, необхідні для висунення майнової вимоги до держави, відсутня наявність легітимного очікування на отримання від держави відшкодування за пошкоджений об`єкт. Зазначена позиція також узгоджується з відповідною практикою Європейського суду з прав людини. Також зазначає, що ст. 21 Кодексу цивільного захисту населення України, на яку позивачі посилаються як на підставу свого позову, також не містить механізму відшкодування шкоди, через відсутність спеціального закону. Щодо практики ЄСПЛ, на яку позивачі посилаються як на підставу своїх позовних вимог, то така не є релевантною по відношенню до даної справи. Так, щодо відсутності об`єктивного і незалежного розслідування, то зазначені факти можуть бути встановлені відповідно до положень КПК України, а не Цивільного законодавства.

Відповідач Державна казначейська служба України своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21.12.2016 року відкрито провадження у цивільній справі.

На підставі розпорядження керівника апарату Печерського районного суду міста Києва № 366 від 11.07.2017 року проведено повторний автоматизований розподіл у справі.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 24.07.2017 року цивільну справу прийнято до провадження.

На підставі розпорядження керівника апарату Печерського районного суду міста Києва № 522 від 29.09.2017 року проведено повторний автоматизований розподіл у справі.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 02.10.2017 року цивільну справу прийнято до провадження.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 07.03.2019 року заяву позивачів про відвід головуючого судді визнано необґрунтованою, зупинено провадження по справі.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22.05.2019 року відмовлено в задоволенні заяви позивачів про відвід головуючого по справі судді.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 07.06.2019 року відновлено провадження у цивільній справі.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 10.12.2019 року задоволено клопотання позивачів про передачу справи за підсудністю до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2020 року, цивільну справу визначено до розгляду головуючому судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області Шатіловій Л.Г.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08.09.2020 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24.11.2020 року розгляд цивільної справи продовжено за правилами загального позовного провадження, по справі призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17.12.2020 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримали позовні вимоги з вищевикладених підстав.

Допитані у якості свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України надав до суду письмові пояснення по справі, в яких додаткового зазначив, що для визначення Кабінету Міністрів України представником держави у цій справі, не має підстав, з огляду на його повноваження, які не передбачають участь у проведенні спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності. Також зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України № 767 від 02.09.2020 року, яка набрала чинності 08.09.2020 року, затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської федерації. Зазначений Порядок встановлює механізм надання та визначення розміру грошової компенсації постраждалим. Рішення про надання грошової компенсації приймають комісії з розгляду відповідних питань. Обов`язковою умовою отримання грошової компенсації, відповідно до положень зазначеного Порядку, є внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення права власності на житло у зв`язку з його знищенням. При цьому у матеріалах справи відсутні докази звернення позивачів за отриманням компенсації за пошкодження житлового будинку відповідно до вказаного Порядку, а також відмова у наданні такої компенсації

Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази по справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правові відносини.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житловий будинок від 08.08.1996 року (том 1, а.с.15).

26.08.2014 року під час проведення антитерористичної операції в с.м.т. Новосвітлівка Краснодонського району Луганської області в належний позивачам на праві власності будинок АДРЕСА_2 з належними йому прибудовами та огорожею, в результаті загорання від прямого влучення гарматних снарядів, відбулася пожежа, в якій було знищено належний позивачам будинок, а також все їх майно, яке знаходилось в ньому, про що був складений акт обстеження комісії Новосвітлівської селищної ради Краснодонського району Луганської області від 15.09.2014 року (том 1, а.с.20).

Згідно Висновку Товариства з обмеженою відповідальністю «Судово-експертний Альянс» експертного будівельно-технічного дослідження №15/09-2015 від 15.09.2015 року вартість матеріального збитку, завданого позивачам становить 1 035335 грн., вартість відновлюваного ремонту домоволодіння позивачів за вказаною адресою становить 1 238 240 грн. (том 1, а.с.45-56).

Крім цього позивачі вказують на знищення їх майна, яке знаходилось в їх будинку на загальну суму 10 990 317,00 грн., перелік та вартість якого наведений у відповідному переліку майна (том 1, а.с.33-38).

Відповідно до частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Частиною четвертою статті 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Позивачі у позовній заяві, як на правову підставу позовних вимог, посилаються на положення ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та ст. 21, 86 Кодексу цивільного захисту України.

Так, відповідно до ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 21 Кодексу цивільного захисту України громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров`ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб`єктами господарювання.

Слід зазначити, що для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

З аналізу наведених норм процесуального законодавства вбачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Звертаючись до суду, позивачі мотивують свої позовні вимоги зокрема й тим, що вони не отримали від держави відшкодування за пошкодження (знищення) під час терористичного акта їх майна, на яке вони, на їх думку, мають право згідно із законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Суд зазначає, що посилання позивачів на положення ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та ст. 21, 86 Кодексу цивільного захисту України, у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним.

Так, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленої постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII).

У преамбулі Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» вказано, що збройна агресія Російської Федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності, Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення.

При цьому зобов`язання держави Україна стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройного конфлікту та у випадку втрати контролю над частиною власної території.

Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання

Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50).

Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

З огляду на зміст вказаних положень реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі.

Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нежитлової нерухомості громадян, яка знаходиться на тимчасово непідконтрольній території, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судом.

При цьому суд не бере до уваги посилання представника відповідача на положення постанови Кабінету Міністрів України № 767 від 02.09.2020 року, яка набрала чинності 08.09.2020 року, та якою затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської федерації, та на той факт, що позивачі не звертались за отриманням компенсації відповідного до цього Порядку, з огляду на наступне.

Згідно п. 3 зазначеного Порядку грошова компенсація надається постраждалим, які є власниками житла, яке перебуває на контрольованих Україною територіях та було зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, після дати набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 р. № 405 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Разом з тим, с.м.т Новосвітлівка знаходиться на території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Крім цього, положеннями Порядку передбачено обов`язкову процедуру та порядок обстеження пошкодженого або зруйнованого житла органами місцевого самоврядування або військово-цивільними адміністраціями населених пунктів, що неможливо в умовах знаходження населеного пункту на непідконтрольній території.

Отже у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08).

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції будинок.

Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акта належного позивачам на праві власності будинку, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача.

Таким чином суд приходить до висновку, що вимоги позивачів про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акта майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статей 21, 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.

З підстав вищевикладеного, є необґрунтованими вимоги й про відшкодування моральної шкоди, оскільки вони випливають з вимог про відшкодування майнової шкоди на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 21, 86 Кодексу цивільного захисту України за пошкоджене майно, яка стягненню на підставі цих норм не підлягає.

Разом з цим, згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд приходить до висновку, що позивачі мають право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Позивачі зокрема зазначали, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Також позивачі посилалися на: відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та невідновлення будинку; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджену внаслідок терористичного акта будинку; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ.

Зазначені доводи позивачів суд вважає доведеними та обґрунтованими.

Так, відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114).

Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням будинку внаслідок терористичного акта, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судом (позитивний матеріальний обов`язок).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242).

Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 14-17цс19, а також Верховний Суд, зокрема, у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 237/557/18, провадження № 61-47151св18, постанові від 25.03.2020 року у справі № 757/61954/16-ц, провадження № 61-4058св18.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивачів та стягнення за рахунок держави грошової компенсації у розмірі 30 000 грн. кожному, виходячи при цьому з наведених вище підстав та обґрунтування позову, а саме: відсутність механізму компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та порядку відновлення житла, пошкодженого в результаті проведення антитерористичної операції, недоведеність вжиття державою заходів з метою захисту власності у розумінні ЄСПЛ.

На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 13, 41 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та ст. 21, 86 Кодексу цивільного захисту України, ст. 317, 319, 321, 386 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної та матеріальної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. кожному.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особа, яка брала участь у справі, але не була присутня при оголошенні рішення, може оскаржити рішення протягом 30 днів з дня отримання копії рішення.

Відомості про сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Держава України в особі Кабінету Міністрів України, юридична адреса: вул. Грушевського, 12/2, м. Київ.

Відповідач: Державна казначейська служба України, юридична адреса: вул. Бастіонна, 6, м. Київ.

Суддя Л.Г. Шатілова

вступної та резолютивної частини постанови Донецького апеляційного суду від 22 грудня 2021 року

22-ц/804/864/21

757/62941/16-ц

Головуючий у І інстанції Шатілова Л. Г. Єдиний унікальний номер 757/62941/16-ц/21

Номер провадження 22-ц/804/864/21

Доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частини)

22 грудня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Лопатіної М. Ю., Мальцевої Є. Є.,

секретар Сидельнікова А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представника Держави України в особі Кабінету Міністрів України Богданова Романа Костянтиновича на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої в результаті проведення антитерористичної операції,

Керуючись ст. 374, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представника Держави України в особі Кабінету Міністрів України Богданова Романа Костянтиновича залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді В. М. Барков

М. Ю. Лопатіна

Є. Є. Мальцева

повного тексту постанови Донецького апеляційного суду від 22 грудня 2021 року

22-ц/804/864/21

757/62941/16-ц

Головуючий у І інстанції Шатілова Л. Г. Єдиний унікальний номер 757/62941/16-ц/21

Номер провадження 22-ц/804/864/21

Доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Лопатіної М. Ю.,

Мальцевої Є. Є.,

секретар Сидельнікова А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представника Держави України в особі Кабінету Міністрів України Богданова Романа Костянтиновича на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої в результаті проведення антитерористичної операції,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2017 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до відповідачів Держави України в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України в якому просили стягнути на їх користь у рівних частках матеріальну шкоду, завдану в результаті руйнування будинку, в сумі 12 438 557 грн., а також у відшкодування моральної шкоди 4 320 000 грн. кожному. В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 26 серпня 2014 року внаслідок прямого влучення гарматних снарядів в належний їм на праві власності будинок АДРЕСА_2 , відбулася пожежа в якій будинок було знищено разом із усім майном, яке знаходилось в ньому. В результаті пожежі будинок став непридатним для житла та потребує капітального ремонту. Комісією Новосвітлівської селищної ради Краснодонського району Луганської області 15 вересня 2014 року складено акт обстеження завданої шкоди та було встановлено, що в результаті прямого влучення снаряду будинок, а також все майно згоріло. Стосовно факту руйнування будинку позивачі звернулись із заявою про кримінальне правопорушення до Служби безпеки України, за якою було розпочато кримінальне провадження № 0000741 за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 258 КК України, яке на теперішній час перебуває у провадженні слідчого в ОВС слідчого відділу СБУ в Луганській області Потапенка Г. В. Крім цього, в результаті знищення майна та перебування в смертельній небезпеці під час обстрілів, істотних вимушених змін у способі життя та можливості усунення негативних наслідків, позивачам було завдано моральну шкоду. Вважали, що відповідальною за спричинення матеріальної шкоди та моральної шкоди є держава Україна і тому просили стягнути з відповідача спричинену шкоду в сумі 12 438 557 грн., завдану в результаті руйнування будинку та моральну шкоду в розмірі 4 320 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивачів грошову компенсацію у розмірі по 50 000 грн. кожному.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись із апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, неналежну оцінку усіх доказів наданих ними, порушення діючих норм законодавства, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначили, що суд в супереч своїм висновкам відносно того, що позивачам дійсно було завдано шкоди неправомірними діями, яка підлягає стягненню з Держави України, стягнув на їх користь компенсацію в розмірі лише 50 000 грн., що суперечить доказам дійсної майнової шкоди, визначеної експертизою. Крім того суд, визнаючи факт спричинення майнової шкоди позивачам в супереч вимогам діючого законодавства не врахував принципи розумності та справедливості та не стягнув на їх користь моральну шкоду.

З рішенням суду першої інстанції також не погодився представник Держави України в особі Кабінету Міністрів України Богданов Р. К. та в своїй апеляційній скарзі посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення усіх обставин по справі, просив його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування скарги зазначив, що суд не звернув уваги на те, що позивачами не було надано жодного доказу того, що з боку Держави визначена протиправність та бездіяльність у відсутності спеціальної норми та механізму відшкодування шкоди особам, що постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях. Крім того вважає, що судом зроблено невірний висновок щодо стягнення грошової компенсації з відповідача на користь позивачів, оскільки на даний час законом не визначені умови та порядок виплати компенсації за легітимні очікування на відшкодування завданої шкоди, а також не взято до уваги те, що виконання зобов`язань держави щодо прийняття законів для реалізації ефективного захисту порушених прав громадян, не відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.

Відзив на апеляційні скарги не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які просили свою скаргу задовольнити, пояснення представника Кабінету Міністрів України Богданова Р. К., який підтримав свою скаргу, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність механізму компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та порядку відновлення житла, пошкодженого в результаті проведення антитерористичної операції, недоведеність вжиття державою заходів з метою захисту власності у розумінні ЄСПЛ не позбавляє громадян які вважають, що стосовно їх права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, на відшкодування завданої шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий бужинок від 08 серпня 1996 року належить житловий будинок АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житловий будинок від 08 серпня 1996 року (том 1, а.с. 15).

Право власності на цей будинок набуто позивачкою під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що підтверджується рішенням Баришівського районного суду Київської області від 22 липня 2015 року (том 1 а.с. 22).

26 серпня 2014 року під час проведення антитерористичної операції в с.м.т. Новосвітлівка Краснодонського району Луганської області в належному позивачам будинку АДРЕСА_2 , відбулась пожежа в результаті прямого влучання гарматного снаряду в якій будинок було знищено, а також знищено все їх майно, що знаходилось в ньому, про що був складений акт обстеження комісії Новосвітлівської селищної ради Краснодонського району Луганської області від 15 вересня 2014 року (том 1, а.с.20).

Згідно Висновку Товариства з обмеженою відповідальністю «Судово-експертний Альянс» експертного будівельно-технічного дослідження №15/09-2015 від 15.09.2015 року вартість матеріального збитку, завданого позивачам становить 1 035 335 грн., вартість відновлюваного ремонту домоволодіння позивачів за вказаною адресою становить 1 238 240 грн. (том 1, а.с. 45-56).

Крім цього позивачі вказують на знищення їх майна, яке знаходилось в їх будинку на загальну суму 10 990 317 грн., перелік та вартість якого наведений у відповідному переліку майна (том 1, а.с. 33-38).

Стосовно факту руйнування будинку позивачі звернулись із заявою про кримінальне правопорушення до Служби безпеки України, за якою було розпочато кримінальне провадження № 0000741 за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 258 КК України, яке на теперішній час перебуває у провадженні слідчого в ОВС слідчого відділу СБУ в Луганській області Потапенка Г. В. (том 1, а.с. 59-60).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин першої третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, то суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює їх правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору.

Необхідність цього принципу підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, (провадження № 14-473цс18), в якій зазначено, що «згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм».

З аналізу наведених норм процесуального права убачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Позивачі, звертаючись до суду мотивували позов тим, що ними не отримано від держави відшкодування за пошкодження (знищення) її майна, на яке вони, на їх думку, мають право, зокрема, згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Також позивачі зазначили, що право на судовий захист гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтею 86 Кодексу цивільного захисту України.

Оцінюючи спірні правовідносини, апеляційний суд вважає, що посилання позивачів як на правову підставу позову на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, є безпідставними.

Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.

Положення преамбули Конвенції передбачають, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави з гарантування прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання.

Негативні зобов`язання це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання навпаки: держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може полягати у прийнятті законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпеченні реальних умов для реалізації прав.

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язане з майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49, 50).

Тобто особа, яка має майновий інтерес, може розглядатися як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

З огляду на зміст наведених положень закону реалізація права на отримання відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закону, який би регулював порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам житлової нерухомості громадян, у законодавстві України не було як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судом першої інстанції.

При цьому на час виникнення спірних правовідносин у законодавстві України не тільки не було визначеної процедури виплати зазначеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), а й чітких умов, необхідних для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08).

Відповідно до частини восьмої статті 86 і частини третьої статті 89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання, механізм застосування якого не був визначений на час виникнення спірних правовідносин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2020 року № 767 був затверджений Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, проте цей підзаконний нормативно-правовий акт не міг бути застосований до спірних правовідносин, оскільки він прийнятий вже після пред`явлення цього позову до суду.

Передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжувало легітимного очікування на отримання від держави Україна такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції будинок.

З аналогічних підстав не породжувало у позивачів такого очікування і положення статті 85 Кодексу цивільного захисту України, відповідно до якої відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайних ситуацій здійснюється у порядку, визначеному законом.

Стаття 86 Кодексу цивільного захисту України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання.

Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодування винятково на державу, оскільки передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу).

Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини третьої статті 84 Кодексу цивільного захисту України).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року по справі № 243/11763/17.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги позивачів про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними та обґрунтовано вважав, що позивачі мають право саме на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення.

В будь-якому випадку, коли в обставинах цієї справи стоїть питання у застосуванні концепції легітимних очікувань особи чи позитивних зобов`язань держави, перевагу мають позитивні зобов`язання держави.

Враховуючи відсутність в Україні спеціального закону щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке було пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на окремих непідконтрольних Україні територіях Донецької та Луганської областей, тому порушення права позивачів, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави.

Визначаючи розмір такої компенсації, суд першої інстанції врахував фактичні обставини справи, за принципом розумності та справедливості використав свої дискреційні повноваження та із урахуванням наведеної вище практики ЄСПЛ, дійшов висновку, що стягненню підлягає грошова сума у розмірі по 50 000 грн. кожному з позивачів.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо компенсації завданої шкоди позивачам, оскільки визначено кілька факторів, що породжують таке право: відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та невідновлення житлового будинку; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджений внаслідок терористичного акту житловий будинок; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ; відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди у розумінні ЄСПЛ за встановленого у відповідному кримінальному провадженні факту пошкодження внаслідок терористичного акту житлового будинку.

Подібні висновки Верховний Суд зробив у постановах від 19 лютого 2020 року у справі № 423/2245/16-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 423/450/16-ц та інших.

Апеляційні скарги не містять доводів, які б спростовували висновок суду першої інстанції.

Приведені в апеляційних скаргах доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 374, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представника Держави України в особі Кабінету Міністрів України Богданова Романа Костянтиновича залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2021 року.

Судді В. М. Барков

М. Ю. Лопатіна

Є. Є. Мальцева

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до суду апеляційної інстанції. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлено 19 грудня 2022 року

Суддя С.О. Демидова