ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8845/22 Справа № 225/665/18 Суддя у 1-й інстанції - Мигалевич В.В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В.,Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суд у в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №225/665/18 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи: Служба безпеки України; Міністерство оборони України; Міністерство внутрішніх справ України; Міністерство закордонних справ України про відшкодування моральної шкоди, з апеляційною скаргою Кабінету Міністрів України на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 11 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Мигалевич В.В., повне судове рішення складено 29 березня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи: Служба безпеки України; Міністерство оборони України; Міністерство внутрішніх справ України; Міністерство закордонних справ України про відшкодування моральної шкоди, та з урахуванням уточнень зазначила, що з 03 лютого 1979 року позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем м. Торецька Донецької області. Від шлюбу вони мали двох повнолітніх дітей та трьох неповнолітніх онуків. На праві особистої приватної власності подружжю належав житловий будинок АДРЕСА_1 . Зазначений будинок подружжя побудувало в 1984р. та проживало там з 1985р.

У 2014 році на території Донецької та Луганської областей, згідно з Указом Президента України від 14 квітня 2014 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» розпочалася антитерористична операція. Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 2 грудня 2015 р. №1275-р., смт. Південне (на той час Ленінське) Залізної (на той час Артемівської) міської ради, на території якого розташований будинок подружжя, увійшло до переліку населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція. Не зважаючи на це, органи державної влади України, а пізніше військово-цивільна адміністрація, жодного разу не запропонували позивачу та її чоловіку евакуацію за рахунок держави. Самостійно залишити місце свого проживання вони були не здатні, оскільки не мали коштів на переїзд, купівлю або найм житла в інших населених пунктах. В силу свого віку та стану здоров`я, їх єдиним доходом була пенсія. ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Торецьку (на той час - Дзержинськ) невстановленими, на даний час особами було вчинено терористичний акт: артилерійський обстріл міста та прилеглих до нього селищ. В результаті терористичного акту загинули двоє цивільних осіб, одного військового було поранено, пошкоджені численні будівлі та споруди. Серед загиблих був і чоловік позивача ОСОБА_2 . Зазначена обставина підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань. В той день чоловік позивача знаходився вдома за місцем проживання подружжя. Зранку артилерійський снаряд влучив на територію домоволодіння подружжя. Вибухом було пошкоджено гараж, а в будинку повилітало скло на вікнах. Після цього настав період тиші. Оскільки події відбувалися в січні місяці, було необхідно терміново забити вікна, аби холод не проникав до будинку. Чоловік позивача за допомогою сусідів почав проводити відповідні роботи. В якійсь момент він поставив драбину та по ній піднявся до вікон на другому поверсі. В цей момент раптово почалася друга фаза теракту та черговий артилерійський снаряд влучив прямо в кришу будинку подружжя. Чоловік позивача отримав осколкові поранення, несумісні з життям. Він помер миттєво на місці події. Швидка та поліція в той день навіть не приїхали. У вечорі тіло чоловіка до міського моргу власним транспортом відвіз місцевий підприємець, що займається наданням ритуальних послуг. Причина смерті чоловіка позивача від осколкових поранень підтверджується довідкою про причину смерті від 28.01.2015 р.27.01.2015 р. уповноваженими службовими особами слідчого відділу Дзержинського МВ ГУМВС України в Донецькій області відомості про вчинене кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000161 з правовою кваліфікацією за ч.3 ст.258 КК України. Ймовірно, місце події оглядалося працівниками поліції на наступний день, однак через свій шоковий стан позивач цього вже достовірно не пам`ятає. Відповідно до листа ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 13.04.2018 р. за вих. № 78/2/13/3-608нт, кримінальне провадження №0000161 було об`єднане в одне провадження з кримінальним провадженням №00001178 та знаходиться в провадження слідчого відділу 2 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях. Кримінальне провадження знаходиться на стадії досудового розслідування та повідомлених про підозру осіб немає.

Тобто станом на час звернення до суду особи, що вчинили цей терористичний акт, слідчими не встановлені. Розслідування справи триває, але за весь час розслідування не проводилося жодних слідчих (розшукових) дій. Тому позивач вважає, що держава належним чином не виконала свого позитивного процесуального обов`язку з проведення ефективного офіційного розслідування обставин смерті її чоловіка. Пошкоджений будинок позивач згодом відремонтувала за кошти благодійних організацій та волонтерів. Держава не надала їй жодної матеріальної компенсації.

Дії невстановлених на цей час осіб, які позбавили життя чоловіка позивача, були кваліфіковані державою (відповідачем) в особі органів досудового розслідування під час здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення за ч.3 ст.258 КК України як терористичний акт, що призвів до загибелі людини.

Досудове розслідування даного кримінального провадження наразі здійснюється слідчими слідчого відділу 2-го управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях (кримінальне провадження №00001178, епізод №18). Станом на сьогодні особи, що вчинили терористичний акт, слідчими не встановлені. Формально розслідування триває. Але на скільки відомо позивачу, за весь час розслідування не проводилося жодних слідчих (розшукових) дій, спрямованих на встановлення обставин вчинення терористичного акту. Тому позивач вважає, що держава належним чином не виконала свого позитивного процесуального обов`язку з проведення ефективного офіційного розслідування обставин терористичного акту, в результаті якого загинув її чоловік.

До спірних правовідносин підлягає застосуванню в тому числі ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», якою встановлено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини, а після відшкодування до держави переходить право вимоги до винної особи.

Нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей, однозначно має розцінюватися як бездіяльність органів державної влади.

Відповідно до вимог ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Отже, кожна із осіб, що перелічені в ч.2 ст.1168 ЦК України, має право на відшкодування моральної шкоди незалежно від реалізації права на відшкодування моральної шкоди іншими особами, що підпадають під дію цього законодавчого положення.

Через смерть чоловіка позивач пережила значні моральні та душевні страждання, порушився на завжди її звичайний життєвий уклад, що призвело до негативних наслідків. Розуміючи, що відшкодування моральної шкоди в спірних правовідносинах не є матеріально-правовою презумпцією, позивач разом з тим впевнена, що не викликає жодних сумнівів твердження про те, що сам факт смерті близької людини спричиняє значні моральні страждання. На час вчинення терористичного акту позивач перебувала з чоловіком в шлюбі майже 36 років, спільно проживала та вела спільне господарство. Він був чуйною та порядною людиною, в них були близькі сімейні стосунки, через що вона дуже болісно сприйняла його смерть. В подальшому, у позивача почалася тривала депресія, погіршення стану фізичного здоров`я (загострення раніше отриманих захворювань) на тлі глибоких психологічних переживань. До цього часу вона не може повністю відійти від отриманої психологічної травми та не може зміритися зі смертю чоловіка. Оцінюючи розмір завданої моральної шкоди позивач вважає, що ті страждання, той душевний біль, які завдані їй смертю близької людини не мають вартісного вираження та не можуть бути компенсовані жодною сумою коштів. Втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню; позивач позбавлена можливості матеріальної та моральної підтримки чоловіка у подальшому своєму житті; відновити попередній стан її життя неможливо.

Виходячи з вимог розумності і справедливості, позивач оцінює завдану їй моральну шкоду на суму 1000000 грн., що на її погляд відповідає характеру та глибині її моральних страждань, та зазначену суму просила стягнути з Державного бюджету України на її користь.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 11 травня 2021 року позовні вимоги задоволено частково - стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої їй внаслідок смерті її чоловіка ОСОБА_2 , у розмірі 500 000 грн. В іншій частині позову відмовлено, вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням Кабінет Міністрів України подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення суду скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування зазначив про відсутність підстав застосування у спірних правовідносинах статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Передчасним є твердження позивача, щодо остаточної кваліфікації кримінального правопорушення як терористичного акту, оскільки лише вироком суду у відповідності до норм КПК України може бути визначена кваліфікація злочину та встановлені його обставини. Натомість у позові відсутні посилання на наявність вироку, який набрав законної сили. При цьому досудове слідство у кримінальному провадженні триває. Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не передбачає відшкодування моральної шкоди за відсутності вини держави, та не породжує легітимного очікування на отриманні від Держави Україна компенсації за завдану шкоду. На даний час відсутні умови та відповідний компенсаційний механізм відшкодування шкоди, завданої терористичним актом. Посилається на положення Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» та зазначає, що зважаючи на широкомасштабну терористичну діяльність сепаратистів, підтримуваних російською федерацією (далі РФ), Україна не мала об`єктивної можливості попередити всі терористичні акти. Виконання зобов`язання держави щодо ефективного розслідування обставин справи не відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України, що свідчить про відсутність підстав для звернення з вказаними вимогами до Держави Україна в особі Кабінету міністрів України. Суд цивільної юрисдикції не може вирішувати питання про правомірність чи неправомірність дій. Бездіяльності чи рішень слідчого. Жодних рішень уповноваженого органу, які б свідчили про необ`єктивність цього розслідування, позивачем не надано. Вказував, що позивачем застосована практика Європейського суду з прав людини, обставини у якій мають істотну відмінність від обставин, викладених у позовній заяві.

Службою Безпеки України було подано пояснення, у яких зазначено про обґрунтованість апеляційної скарги відповідача.

Позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу, у якому він просив скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

В обґрунтування зазначив, що ВП ВС вказала на можливість пред`явлення у відповідних правовідносинах позовів з підстав порушення позитивного обов`язку розробити компенсаційні механізми за втручання у паво і провести об`єктивне й ефективне розслідування факту втручання у таке право. Підставою позову серед інших є відсутність ефективного розслідування обставин смерті чоловіка позивача та порушення державою позитивного обов`язку розробити компенсаційні механізми за втручання у право на життя. Кваліфікація вчиненого діяння як терористичного акту не була зроблена позивачем самостійно, та вона є правильною, доки не буде змінена на іншу. Будинок, біля якого сталася подія, знаходиться на підконтрольній уряду України території. Жодних слідчих дій не проводилось, та немає жодних доказів того, що держава провела об`єктивне та незалежне розслідування обставин смерті чоловіка позивача. Під час розгляду цивільної справи суд не позбавлений можливості оцінити зокрема ефективність розслідування у певному кримінальному провадженні, а оскарження дій слідчого є правом а не обов`язком потерпілого. Зазначає, що посилання апелянта на постанову у справі №910/378/19 не є доречним, оскільки правовідносини у даній справі не є подібними.

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою від 07 грудня 2022 року було задоволено клопотання представника Кабінету Міністрів України Богданова Р.К. про участь у судовому засіданні 22 грудня 2022 року в режимі відео конференції з використанням власних технічних засобів.

Крім того, ухвалою від 22 грудня 2022 року було задоволено аналогічне клопотання представника Міністерства оборони України Пономаренка В.І.

Однак 22 грудня 2022 року зазначені особи не вийшли на зв`язок для участі у судовому засіданні з технічних причин.

Оскільки, відповідно до ст.212 ЦПК України, ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо, несе учасник справи який подав відповідну заяву, апеляційний суд вважає можливим розглянути дану справу за відсутності вказаних вище представників сторін.

Представник позивача направив до суду апеляційної інстанції заяву, в який заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, а також розглянути справу за його і позивача відсутності.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, судове рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що з 03 лютого 1979р. позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем м. Торецька Донецької області, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 від 03.02.1979р.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Факт його смерті підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 28.01.2015р.; довідкою про причину смерті до форми №106/0 №24 від 28.01.2015р.

Відповідно до довідки про причину смерті №24 від 28.01.2015р. причина смерті ОСОБА_2 осколкові поранення грудної клітки, голови, кінцівок.

27.01.2015р. слідчим відділом Дзержинського МВ ГУМВС України в Донецькій області відомості про кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000161 з правовою кваліфікацією за ч.3 ст.258 КК України.

Відповідно до листа ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 13.04.2018р. за вих. №78/2/13/3-608нт, кримінальне провадження №0000161 було об`єднане в одне провадження з кримінальним провадженням №00001178 та знаходиться в провадження слідчого відділу 2 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях. Кримінальне провадження знаходиться на стадії досудового розслідування та повідомлених про підозру осіб немає.

Згідно з відомостями, які містяться у витязі з кримінального провадження №00001178 (епізод №18), 27.01.15р. в період часу з 09.00 години по 16.00 годину невідомі особи вчинили артилерійський обстріл м.Дзержинська Донецької області та прилеглих до нього селищ. В результаті даного обстрілу загинув ОСОБА_2 1953 року народження.

Судом першої інстанції в рішенні встановлений факт спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок смерті її чоловіка, та в цій частині рішення не оспорюється відповідачами та третіми особами.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що держава Україна не забезпечила право позивача, гарантоване статтею 2 Конвенції, а також не забезпечила ефективного розслідування загибелі чоловіка позивача. Сама обставина того, що досудове розслідування кримінального провадження за фактом загибелі ОСОБА_2 триває вже понад 6 років, з 27.01.2015р., дає підстави дійти висновку про неналежну ефективність розслідування цього кримінального провадження. За таких обставин до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», ст.ст.23, 1167, 1168 ЦК України. З урахуванням характеру, обсягу та глибини заподіяних позивачу моральних страждань та їх негативних наслідків, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, з огляду на те, що позивач ОСОБА_1 перебувала 35 років в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 до дня його загибелі, відзначаючи, що у випадку смерті чоловіка позивача факт отримання моральної шкоди має презюмуватись, суд, враховуючи обставини справи і надані позивачем докази, за своїм внутрішнім переконанням, визначив розмір відшкодування моральної шкоди у 500000 гривень.

Апеляційний суд не може повністю погодитись з таким висновком суду виходячи з наступного.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).

Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини (частини перша та друга статті 27 Конституції України).

Під час проведення військових операцій необхідно постійно дбати про безпеку цивільного населення, цивільних осіб та цивільних об`єктів. Слід ужити усіх практично можливих заходів, щоб уникнути випадкової загибелі цивільного населення, поранення цивільних осіб та пошкоджень цивільних об`єктів або принаймні звести такі випадки до мінімуму (норма 15 дослідження Міжнародного Комітету Червоного Хреста «Звичаєве міжнародне гуманітарне право», яке є збіркою практики держав у сфері міжнародного гуманітарного права з метою виявлення норм, що набули характеру звичаєвих і вперше опубліковане видавництвом Кембриджського університету у 2005 році).

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення будь-якого з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави, але лише тоді, якщо є підстави стверджувати, що вона мала юрисдикцію, зокрема на відповідній частині її території.

Право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя (речення перше та фрагмент речення другого частини першої статті 2 Конвенції).

У постанові від 12 травня 2022 року, прийнятої у справі №635/6172/17, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що ЄСПЛ, проаналізувавши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 9 червня 2013 року, та статті 1207 цього кодексу, у справах за заявами №54904/08 і №3958/13 (поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення в Україні ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (див. ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08) і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine, заява № 3958/13)).

Частина перша статті 19 Закону №638-IV «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, згідно з яким відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 Закону № 638-IV).

З огляду на зміст вказаних приписів Закону № 638-IV реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами. Більше того, у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України»).

Отже, передбачене у статті 19 Закону №638-IV право на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за моральну шкоду, завдану позивачеві внаслідок загибелі чоловіка під час терористичного акту у період проведення АТО, незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні, мав місце вказаний акт. У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача щодо права вимоги на підставі Закону №638-IV до Держави про відшкодування нею моральної шкоди, завданої у зв`язку із загибеллю її чоловіка у період проведення АТО.

У визначених у частині другій статті 1167 ЦК України випадках не потрібно встановлювати вину держави як елемент суб`єктивної сторони складу цивільного правопорушення. Проте це не позбавляє позивача обов`язку обґрунтувати, а суд - обов`язку встановити інші елементи такого правопорушення (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача).

Відсутність у законодавстві України приписів щодо відшкодування моральної шкоди, завданої особі у зв`язку із загибеллю її близького родича внаслідок терористичного акту, не перешкоджає такій особі доводити у суді, що стосовно права на життя її близького родича у відповідній ситуації певний конвенційний обов`язок - негативний або позитивний (матеріальний, процесуальний) - держава не виконала чи виконала неналежно, та вимагати від неї відшкодування (компенсації) за це на підставі статті 2 Конвенції. Так, наприклад, особа може доводити, що держава порушила її негативний обов`язок тим, що неправомірно позбавила людину життя, чи порушила позитивний матеріальний обов`язок тим, що не розробила компенсаційні механізми за неправомірне втручання у право на життя, чи порушила позитивний процесуальний обов`язок тим, що не провела об`єктивне й ефективне розслідування незалежним органом факту неправомірного втручання у право на життя конкретної особи. Причому право на відшкодування за порушення державою позитивних обов`язків особа матиме впродовж усього часу їхнього невиконання чи неналежного виконання (відсутності компенсаційних механізмів, неналежного розслідування тощо).

У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; якщо мала юрисдикцію, то чи виконала її конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази).

Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення (невиконання чи неналежне виконання) яких конвенційних обов`язків (негативного чи певного позитивного) позивач вимагає від держави відшкодування моральної шкоди, чи мало місце таке порушення, у яких діях або бездіяльності держави воно виражене і, зрештою, який розмір відшкодування є обґрунтованим відповідно до цього порушення та з огляду на практику ЄСПЛ щодо подібних ситуацій.

Апеляційний суд вважає, що позивач не обґрунтував вимогу про відшкодування державою моральної шкоди, не зазначив факти (обставини), за яких можна би було стверджувати про порушення нею конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) з гарантування права на життя чоловіка позивача. Суд частково задовольнив позов, але не встановив у судовому рішенні жодного факту невиконання чи неналежного виконання саме Державою Україною її обов`язків з гарантування зазначеного права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не обґрунтовував, що Держава Україна до того моменту, як загинув її чоловік, могла вжити, але не вжила заходи, які б усунули ризик для його життя. Так само позивач не доводив, що Держава Україна обстріляла чи знала про можливість обстрілу з боку незаконних збройних формувань, м.Торецька (згідно з витягом з ЄРДР від 27.01.2015 року щодо кримінального провадження №0000161) і могла вжити, але не вжила заходи з попередження такого обстрілу, тобто з усунення ризику для життя чоловіка позивача. Отже, останнім не обґрунтовано порушень Державою Україною її позитивного матеріального обов`язку що до гарантування права на життя чоловіка з наданням належних та допустимих доказів.

Сам факт загибелі людей у періоди проведення Державою АТО, Операції об`єднаних сил, так і загальновідомих фактів про бойові дії, вибухи й обстріли (зокрема з боку незаконних збройних формувань), через які у зазначені періоди загинуло цивільне населення, недостатньо для того, аби покласти на Державу Україну відповідальність за смерть цих людей. Держава відповідає за власні дії чи бездіяльність щодо гарантування права на життя за статтею 2 Конвенції. Проте порушення відповідних гарантій позивач має обґрунтувати (про обов`язок доказування див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ щодо прийнятності від 5 липня 2016 року у справі «Лісний та інші проти України і Росії» (Lisnyy And Others v. Ukraine And Russia), заява № 5355/15 та 2 інші).

Крім того апеляційний суд зазначає, що з позовної заяви вбачається, що посилаючись на неналежне розслідування кримінального провадження № 0000161, розпочатого за фактом загибелі чоловіка позивача внаслідок терористичного акту, як на підставу даного позову, позивач (в обґрунтування завдання їй шкоди) зазначила про переживання нею моральних та душевних страждань внаслідок саме втрати близької людини, а не через проведення державою неналежного розслідування.

Велика Палата Верховного Суду в наведеній вище постанові від 12 травня 2022 року також звернула увагу на те, що внаслідок збройної агресії РФ Україна вирішила створити спеціальний механізм для визначення всіх збитків, які завдала держава-агресор. Такий обов`язок Україна підтвердила у постанові КМ України «Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації» від 20 березня 2022 року № 326 (далі - постанова № 326).

Визначення шкоди та збитків здійснюється окремо, зокрема, за таким напрямом як людські втрати та пов`язані з ними соціальні витрати - напрям, що включає всі людські втрати (смерть або каліцтво цивільних осіб), що виникли в результаті збройної агресії РФ, а також витрати, пов`язані з призначенням різних видів державної соціальної допомоги та наданням соціальних послуг (підпункт 1 пункту 2 постанови №326). Одним із основних показників, які оцінюються в межах цього напряму, є кількість цивільних осіб, загиблих внаслідок збройної агресії РФ (абзац третій підпункту 1 пункту 2 постанови №326).

Визначення шкоди та обсягу соціальних виплат, які забезпечуються відповідно до законодавства, у грошовій формі здійснюється згідно з методикою, затвердженою наказом Мінсоцполітики, за погодженням з Мінреінтеграції. Відповідальним за визначення шкоди та збитків за наведеним напрямом є Мінсоцполітики (абзаци 8 і 9 підпункту 1 пункту 2 постанови №326).

Отже, Україна в особі Мінсоцполітики взяла на себе позитивний матеріальний обов`язок визначити правила, спрямовані на відновлення прав потерпілих унаслідок, зокрема, загибелі цивільних осіб через збройну агресію РФ. Його невиконання чи неналежне виконання може бути окремою підставою для позову про відшкодування Україною шкоди, завданої затримкою виконання цього обов`язку. Розмір такого відшкодування залежить від складності проблеми, яку має вирішити держава, умов (воєнних, соціально-економічних, політичних), у яких цю проблему слід вирішити, тривалості невиконання чи неналежного виконання відповідного обов`язку, важливості вирішення відповідної проблеми для конкретної особи тощо. Проте таке відшкодування не може бути пов`язаним і співмірним із розміром тієї шкоди, яка завдана загибеллю людини внаслідок збройної агресії РФ проти України.

Враховуючи вище зазначене, апеляційний суд доходить висновку, що у даному випадку відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, доводи апеляційної скарги відповідача заслуговують на увагу і підлягають задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч.13 ст.141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Задовольняючі апеляційну скаргу, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України, та того, що позивач звільнена від сплати судового збору у даній справі, вважає за необхідне компенсувати Кабінету Міністрів України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 13215 грн. за рахунок Держави.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів Українизадовольнити.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 11 травня 2021 року- скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи: Служба безпеки України; Міністерство оборони України; Міністерство внутрішніх справ України; Міністерство закордонних справ України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Компенсувати Кабінету Міністрів України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 13215 (тринадцять тисяч двісті п`ятнадцять) грн. за рахунок Держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 23 грудня 2022 року

Головуючий суддя О.В.Агєєв