Проваження № 22-ц/824/8109/2022 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 грудня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

uоловуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 20 січня 2014 року у справі за позовом прокурора Святошинського району м.Києва до Київської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування рішення ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов`язання повернути ділянку,

в с т а н о в и в:

У липні 2013 року прокурор Святошинського району м.Києва звернувся до суду в інтересах держави із вказаним позовом, який мотивував тим, що рішенням III сесії VI скликання Київської міської ради № 854/1910 від 09 липня 2009 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 912806, кадастровий номер :75:670:0268, виданий 17 червня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03760.

Вказував, що спірна земельна ділянка відведена відповідачу з порушенням вимог ч.9 ст.118 ЗК України щодо погодження проекту відведення ділянки із природоохоронними органами, а саме - з Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в областях, містах Києві та Севастополі, натомість, проект землеустрою 29 травня 2009 року погоджено Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради, який не відноситься до органів Мінприроди. Окрім цього, земельна ділянка відведена відповідачу з порушенням частини 2 ст.52 ЗК України, оскільки на час прийняття рішення Київською міською радою відповідно до форми 6-зем належала до земель, які використовуються для відпочинку та інших відкритих земель, в тому числі зелених насаджень загального користування, тобто згідно ст.51 ЗК України

- 2 -

відносилась до земель рекреаційного призначення, але вказаним рішенням ця земельна ділянка була віднесена до земель житлової і громадської забудови та без зміни цільового призначення була надана відповідачу ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Питання про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки не погоджувалося з контролюючими органами, що відповідно до п.«а» ст.21 ЗК України є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, оскільки є порушенням ст.20 ЗК України. Всупереч вимогам ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» проект відведення земельної ділянки ОСОБА_1 не отримав позитивного висновку державної експертизи землевпорядної документації.

У зв`язку з наведеними, посилаючись на порушення оскаржуваним рішенням Київради права власності територіальної громади м.Києва на землю, просив визнати незаконним і скасувати рішення Київської міської ради № 860/1916 від 09 липня 2009 року «Про передачу громадянину ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_3 »: визнати недійсним Державний акт серії ЯЖ № 912806 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :75:670:0268, площею 0,1 га на АДРЕСА_3 з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий на ім`я ОСОБА_1 . Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17 червня 2010 року та зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03760: відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку на АДРЕСА_3 , кадастровий номер :75:670:0268, вартістю 358040,75 грн. за територіальною громадою м.Києва в особі Київської міської ради та зобов`язати ОСОБА_1 повернути на користь Київської міської ради спірну земельну ділянку.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 20 січня 2014 року позов прокурора задоволено частково. Визнано незаконним і скасовано рішення Київської міської ради № 860/1916 від 09 липня 2009 року «Про передачу громадянину ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 »; визнанонедійсним державний акт серії ЯЖ № 912806 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :75:670:0268, площею 0,1 га на АДРЕСА_3 з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий на ім'я ОСОБА_1 .Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17 червня 2010 рокута зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03760; зобов`язано ОСОБА_1 повернути на користь Київської міської ради земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :75:670:0268, вартістю 358040,75 грн., що розташована на АДРЕСА_3 .В решті позову відмовлено.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 21 лютого 2022 року у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 в особі представника

- 3 -

адвоката Удовиченка Д.Г. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог прокурора в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована хибністю висновків суду про те, що передача спірної ділянки у власність ОСОБА_1 здійснена з порушенням вимог закону. Суд не врахував, що виділення земельної ділянки відбулося на підставі проекту землеустрою, розробленого ПП «Шоп`як», який погоджено з усіма передбаченими законом органами, зокрема із Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київською міською санітарно-епідеміологічною станцією МОЗ України, Державною службою з питань національної культурної спадщини Міністерства культури і туризму України, Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Головне управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) надало висновок № 19-5206 від 25 травня 2009 року про погодження проекту відведення без права забудови до погодження і затвердження у встановленому порядку проектної документації. Про належність спірної земельної ділянки до садибної забудови вказано у висновку Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 071/04-4-22/2841 від 29 травня 2009 року, яке мало відповідні повноваження згідно рішення Київради № 457/1867 від 15 липня 2004 року і правонаступником якого є Головне управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). Згідно висновку Верховного Суду України у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-164цс14, наявність висновку Головного управління екології та охорони природних ресурсів є достатнім для погодження проекту. Посилання суду у рішенні на довідку форми 6-зем про належність спірної ділянки до земель рекреації є помилковим, оскільки у справі відсутня довідка за вказаною формою або документ органу, уповноваженого законом, на ведення статистичної звітності за цією формою, а прокурором не надано з цього приводу належних і достовірних доказів. Суд не врахував висновки Верховного Суду у схожих правовідносинах у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 759/10970/13-ц та від 28 жовтня 2020 роеку у справі № 759/8821/15-ц, а також числені постанови Київського апеляційного суду у схожих правовідносинах, які набрали законної сили: від 16 грудня 2020 року у справі № 759/10976/13, від 28 січня 2021 року у справі № 759/10936/13, від 17 березня 2021 року у справі № 759/10945/13 та від 28 вересня 2021 року у справі № 759/10919/13. Судом не враховано положення ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ, зокрема у справі «Рисовський проти України» щодо непропорційності втручання у право власності відповідача, який добросовісно набув прав на спірну ділянку, та не враховано судом принцип належного урядування.

Прокурор подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив його позов, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Прокурором заявлене клопотання про заміну органу, який звернувся до суду з позовом, а саме прокуратури Святошинського району м.Києва на Святошинську окружну прокуратуру м.Києва, яке апеляційний суд відхиляє, оскільки згідно ст.56 ЦПК України (ст.45 ЦПК України в редакції на час подачі позову) та Закону України «Про прокурату» право на пред`явлення позову до суду надано не прокуратурі як органу, а прокурору як

- 4 -

посадовій особі, чим прокурор Святошинського району м.Києва і скористався подавши даний позов.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Удовиченко Д.Г. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати заочне рішення Святошинського районного суду м.Києва від 20 січня 2014 року як незаконне.

Прокурор Ханчич Г.О. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Відповідач Київська міська рада належним чином повідомлена про час розгляду справи, що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на офіційну електронну адресу Київради судовою повісткою і повідомленням про її доставлення, до суду представника не направила, причин неявки не повідомила, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням IIIсесії VI скликання Київської міської ради № 854/1910 від 09 липня 2009 року «Про передачу громадянину ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_3 » було затверджено проект землеустрою, розроблений ПП «Шоп`як» щодо відведення земельної ділянки та передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 одержав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 912806, кадастровий номер :75:670:0268, виданий 17 червня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03760 з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Отже, судом незаперечно встановлено, що спірна земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_1 із земель міста в порядку безоплатної приватизації.

- 5 -

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задвольняючи прозов прокурора частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що оспорюване прокурором рішення Київради прийнято з порушенням вимог законодавства і прав на землю територіальної громади м.Києва.

При цьому суд виходив з того, що проект землеустрою щодо спірної земельної ділянки погоджено Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), який не відноситься до органів Мінприроди. Окрім того, спірна земельна ділянка відносилась до земель рекреаційного призначення, а після прийняття оспорюваного рішення була віднесена до земель житлової та громадської забудови, хоча зміни її цільового призначення не проводилось, що згідно п.«а» ст.21 ЗК України є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Рішенням міської ради та державним актом було порушено право власності територіальної громади м.Києва на землю, а тому виходячи із пріоритету суспільного інтересу над інтересами відповідача, суд вважав за необхідне зобов`язати останнього повернути спірну земельну ділянку Київській міській раді.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Положеннями ч.1 ст.116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч.3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 п.12 «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель водного фонду, історико-культурного, лісогосподарського, оздоровчого, рекреаційного, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений положенням ст.118 ЗК України.

Відповідно до ч.1 ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації

- 6 -

земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Частина 6 ст..118 ЗК України передбачає, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч.7 ст.118 ЗК України).

Згідно зі ст.50 Закону України «Про землеустрій», яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до ст.123 ЗК України розроблений проект відведення земельної ділянки погоджується з територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, а також з відповідним територіальним органом виконавчої влади з питань лісового або водного господарства (у разі вилучення (викупу), надання, зміни цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення чи водного фонду).

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (частини 1 та 2 ст.20 ЗК України).

З матеріалів справи вбачається, що виділення земельної ділянки ОСОБА_1 відбулося на підставі проекту землеустрою, розробленого ПП «Шоп`як», який погоджено у встановленому порядку з передбаченими законом органами.

Так, проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 погоджено з Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського

- 7 -

середовища виконавчого органу КМР (КМДА), Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу КМР (КМДА), Державною службою з питань національної культурної спадщини Міністерства культури і туризму України, Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА).

Виконуючи доручення Київської міської ради № 29/233-К-7816 від 02 жовтня 2008 року, Головне управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) надало висновок № 19-5206 від 25 травня 2009 року про погодження проекту відведення земельної ділянки в установленому законодавством порядку для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, без права забудови до погодження та затвердження проектної документації у встановленому законодавством порядку. З цього висновку вбачається, що зазначена територія земельної ділянки відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради від 28 березня 2002 року № 370/1804, за функціональним призначенням належить до садибної забудови.

Окрім того, про належність спірної земельної ділянки до садибної забудови йдеться у висновку Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 29 травня 2009 року № 071/04-4-22/2841 про погодження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки, яке у 2009 року (час погодження проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки) мало відповідні повноваження на підставі рішення Київської міської ради від 15 липня 2004 року № 457/1867 «Про врегулювання процедури передачі в користування земельних ділянок в місті Києві» та Положення про Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу КМР (КМДА), затвердженого рішенням КМР від 26 грудня 2002 року № 221/381

Правонаступником Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) є Головне управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). Згідно правового висновку Верховного Суду України у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-164цс14, наявність висновку Головного управління екології та охорони природних ресурсів є достатнім для погодження проекту.

Державна служба з питань національної культурної спадщини Міністерства культури і туризму України висновком від 04 червня 2009 року № 22-1677/9 погодила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 для будівництва, обслуговування та експлуатації індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказана земельна ділянка не входить до історичних ареалів міста, перебуває за межами архітектурних і археологічних заповідників, архітектурних та археологічних охоронних зон і зон регулювання забудови. Пам`ятки культурної спадщини на ділянці відсутні.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вищевказаною адресою було погоджено висновком Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 05 червня 2009 року № 05-4663.

З огляду на викладене, ухвалюючи рішення про визнання незаконним і скасування рішення Київської міської ради № 860/1916 від 09 липня 2009 року «Про передачу громадянину ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 » та про визнання недійсним державного акта на право власності на спірну земельну ділянку серії ЯЖ № 912806, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель рекреаційного призначення, а висновок суду про порушення Київською міською

- 8 -

радою положень ст.ст.118, 123 ЗК України при вирішенні питання про надання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки не відповідає змісту зазначених правових норм.

При цьому посилання суду на належність спірної ділянки до земель рекреаційного призначення, що стверджується даними форми 6-зем про те, що земельну ділянку АДРЕСА_3 вилучено із не наданих у власність чи користування міських земель та за вказаною формою її віднесено до земель, які використовуються для відпочинку та інших відкритих земель, в тому числі зелених насаджень загального користування, є безпідставними.

В матерілах справи відсутня як довідка форми 6-зем, затверджена наказом Держкомстату України № 377 від 05 листопада 1998 року, так і взагалі документ органу, уповноваженого законом на ведення статистичної звітності за цією формою.

Окрім того, вирішуючи спір, суд першої інстанції невірно застосовував Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, прийшовши до помилкового висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 права власності відповідає вимогам ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з огляду на приорітет суспільного інтересу над інтересом конкретної особи.

Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула його у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Отже, дана норма Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права власності і обмежувати його виключно на підставі закону, в тому числі для захисту прав і свобод інших осіб, за умови, якщо таке втручання було пропорційним.

У п.п.70, 71 рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти

- 9 -

України» суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу; у контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися в першу сергу на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування наслідків дії його норм.

У рішенні ЄСПЛ від 01 червня 2006 року в справі «Федоренко проти України» зазначено про необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини, а також пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

У рішенні ЄСПЛ від 16 лютого 2017 року в справі «Кривенький проти України» наголошено, що позбавлення особи права на земельну ділянку без будь-якої компенсації є порушенням ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, позбавлення особи, яка добросовісно набула права власності на земельну ділянку, без будь-якої компенсації становитиме порушення вищенаведених норм європейського законодавства та суперечитиме практиці ЄСПЛ.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку втручання у право власності ОСОБА_1 шляхом позбавлення його права власності на спірну земельну ділянку по-перше, не грунтується на законі, бо відповідач добросовісно набув земельну ділянку у власність у встановленому законом порядку і по-друге, не є пропорційним переслідуваній меті з огляду на невідповідність закону, і по-третє, позбавлення права власності ОСОБА_1 , який добросовісно набув права власності на земельну ділянку, без будь-якої компенсації становитиме порушення вищенаведених норм європейського законодавства та суперечитиме практиці ЄСПЛ.

Суд наведеного не врахував, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок,

- 10 -

постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові, оскільки прокурором не було надано належних та достовірних доказів на підтвердження віднесення спірної земельної ділянки до категорії земель рекреаційного призначення та порушення Київською міською радою статті 118 ЗК України при вирішенні питання про надання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки, яка відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради від 28 березня 2002 року № 370/1804, належить до території садибної забудови. Відповідно позбавлення права власності ОСОБА_1 , який добросовісно набув права власності на земельну ділянку, без будь-якої компенсації становитиме порушення вищенаведених норм європейського законодавства та суперечитиме практиці ЄСПЛ.

Доводи відзиву прокурора про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, що стверджується даними форми 6-зем, апеляційний суд відхиляє як необгрунтовані.

Наказом Держкомстату України № 377 від 05 листопада 1998 року, який був чинним на момент прийняття оскаржуваних прокурором рішень Київради, затверджено і введено в дію форми державної статистичної звітності, зокрема форму 6-зем «Звіт про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності», а також Інструкцію з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель.

Згідно вказаної Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель звіт за формою 6-зем складається станом на 01 січня кожного року і включає вказані в Інструкції відомості.

Як вище вказувалося в матерілах справи відсутня як звітність форми 6-зем, затверджена наказом Держкомстату України № 377 від 05 листопада 1998 року, так і взагалі документ органу, уповноваженого законом на ведення статистичної звітності за цією формою.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції, прокурор вказав на те, що такий документ міститься на а.с.61, що не відповідає дійсності, оскільки на вказаному аркуші справи міститься не довідка 6-зем, за формою, затвердженою наказом Держкомстату України № 377 від 05 листопада 1998 року, а порівняльна таблиця щодо належності земельної ділянки.

Доводи відзиву прокурора на апеляційну скаргу про необхідність врахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 712/10864/16-а, від 30 травня 2018 року у справі № 308/7923/16-ц, постановах Верховного Суду від 24 лютого 2020 року у справі № 701/473/17, від 26 червня 2019 року у справі № 701/902/17-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 362/3134/14-ц, від 20 травня 2020 року у справі № 495/6080/17-ц та від 07 квітня 2020 року у справі № 473/1433/18, не можна визнати обґрунтованими та релевантними, оскільки у наведених прокурором справах, та у справі, яка переглядається, судами встановлені різні обставини.

Відповідно до змісту пункту 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц сформульовано такий висновок: під судовим рішення в подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, де схожими є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Відхиляючи доводи прокурора, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що законність передачі Київською міською

- 11 -

радою у власність громадян земельних ділянок, що розташовані на АДРЕСА_1 вже неодноразово була предметом розгляду судами.

Так, постановою Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 759/10970/13-ц, в якій предметом спору була законність передачі у власність громадянина земельної ділянки по АДРЕСА_1 , задоволено касаційну скаргу відповідача, судові рішення, якими позов прокурора задоволено частково, скасовано і ухвалено нове рішення, яким відмовлено у позові прокурора з огляду на відсутність порушень при виділенні Київською міською радою земельної ділянки у власність громадянина та відсутністю доказів про належність спірної ділянки до земель рекреації.

Постановою Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 759/8821/15-ц, в якій предметом спору була законність передачі у власність громадянина земельної ділянки по АДРЕСА_1 , касаційну скаргу першого заступника прокурора м.Києва залишено без задоволення, а судові рішення, якими відмовлено у позові прокурора, залишено без змін. При цьому Верховний Суд зазначив, що прокурором не було надано належних та достовірних доказів на підтвердження віднесення спірної земельної ділянки до категорії земель рекреаційного призначення та порушення Київською міською радою ст.118 ЗК України при вирішенні питання про надання громадянину у власність земельної ділянки. Судами правильно враховано, що у висновку Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА)

від 29 травня 2009 року зазначено, що спірна земельна ділянка відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради від 28 березня 2002 року № 370/1804, належить до території садибної забудови.

Аналогічні обставини у справах за позовами прокурора Святошинського району м.Києва, який оспорював законність передачі у власність громадян земельних ділянок по АДРЕСА_1 , встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, зокремапостановами Київського апеляційного суду: від 16 грудня 2020 року у справі № 759/10976/13, від 28 січня 2021 року у справі № 759/10936/13, від 17 березня 2021 року у справі № 759/10945/13 та від 28 вересня 2021 року у справі № 759/10919/13.

Відповідно до положень ч.5 ст.82 ЦПК Україниобставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній чи адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини встановлені.

Відхиляючи наведені у відзиві доводи прокурора, апеляційний суд звертає увагу, що принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Христов проти України» (рішення від 19 лютого 2009 року, заява № 24465/04) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє

- 12 -

рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

Як зазначено в Доповіді щодо верховенства права Європейської Комісії «За демократію через право» (Венеціанської комісії), правова визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Існування суперечливих рішень, що їх виніс верховний чи конституційний суд, у будь-якому разі є несумісним із принципом юридичної визначеності. Тому вимагається, щоб суди, особливо вищих інстанцій, запроваджували механізми, що надають можливість уникати суперечливості та забезпечувати узгодженість їхньої судової практики.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 20 січня 2014 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову прокурора Святошинського району м.Києва до Київської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування рішення ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов`язання повернути ділянку.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: