Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/3858/21

номер провадження 2/695/554/22

15 липня 2022 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді - Ватажок-Сташинської А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Біліченко С.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 за ордером,

представника відповідача - ОСОБА_18 за ордером,

представника органу опіки та піклування Золотоніської міської ради - Романової Н.В. за довіреністю,

представника Золотоніського міськрайвідділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - Мирогородської-Марченко Ю.О. за посадою,

розглянувши у закритому судовому засіданні у залі суду в м. Золотоноша справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Золотоніської міської ради та Золотоніський міськрайвідділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування усиновлення та внесення змін до актового запису про народження,

ВСТАНОВИВ:

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Золотоніський міськрайвідділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), орган опіки та піклування Золотоніської міської ради Черкаської області, з позовом, в якому просить:

-скасувати усиновлення неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , України, уродженки м. Золотоноша, Черкаської області за рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 17.12.2012 до усиновлення - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , № 76 від 04.04.2007, вчиненого Золотоніським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Золотоніському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), поновивши актовий запис про народження неповнолітньої ОСОБА_4 № 76 від 04.04.2007, виключивши з актового запису про народження відомості про батька ОСОБА_2 , у відомостях про дитину - прізвище дитини змінити з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 », по-батькові з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 ».

В обґрунтування позову зазначено, що сторони з 09.03.2011 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народились діти - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також відповідно до рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 17.12.2012 позивачем було усиновлено дочку відповідачки від попереднього шлюбу - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У подальшому під час спільного проживання у сторін погіршились відносини, сімейні стосунки не склались, шлюб розірвано, сторони проживають окремо, діти проживають разом з матір`ю. Як зазначено у позові, ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 не сприймає позивача як батька, а сам він не має ні можливості, ні бажання займатись вихованням дитини. Також у позові вказано, що відповідачка створює перешкоди у їх спілкуванні, та не бажає, щоб позивач брав участь у вихованні як спільних дітей, так і усиновленої дитини. Враховуючи норми чинного законодавства, позивач вважає, що найкращим інтересом для дитини буде скасування усиновлення з виключенням з актового запису про народження відомостей про позивача як батька.

Ухвалою від 04.01.2022 відкрито провадження у справі за даним позовом за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче провадження з розгляду справи.

У підготовчому засіданні 22.02.2022 ОСОБА_4 пояснила суду, що вважає позивача батьком, дуже сумує за ним, висловлювала щирий жаль з приводу його небажання спілкуватися з нею.

Ухвалою суду від 22.02.2022, занесеною до журналу судового засідання від 22.02.2022, враховуючи думку неповнолітньої ОСОБА_4 , постановлено здійснювати розгляд даної справи у закритому засіданні.

Ухвалою суду від 29.06.2022 закрито підготовче провадження у даній справі, призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 15.07.2022.

У судовому засіданні 15.07.2022 представник позивача на задоволенні позову наполягав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснив, що діти сторін, у тому числі і усиновлена дитина не хочуть спілкуватися з позивачем, не телефонують йому, що, на думку представника позивача, свідчить про неможливість виконання позивачем своїх батьківських обов`язків. Водночас, представник позивача зазначив, що його довіритель не заперечує щодо залишення дитині прізвища « ОСОБА_6 ».

Представник відповідачки проти задоволення позову заперечував повністю, посилаючись на безпідставність позовних вимог, оскільки самоусунення позивача від виконання батьківських обов`язків не є підставою для скасування усиновлення. Також представник відповідачки вказав, що підставою звернення позивача з даним позовом є небажання останнього сплачувати аліменти на утримання усиновленої дитини. Як пояснив представник відповідачки, остання сама з метою забезпечення належного матеріального утримання дітей поїхала за кордон на роботу. Станом на день звернення позивача з даним позовом, діти проживали з дідусем і ніхто не чинив перешкод у спілкуванні позивача з дітьми, однак позивач вдома дітей не відвідував, у школу також не приходив.

Представник органу опіки та піклування Золотоніської міської ради Черкаської області проти задоволення позову також заперечувала, вказала про відсутність перешкод для виконання позивачем батьківських обов`язків.

Представник Золотоніського міськрайвідділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, та вказала, що доцільнішим у даному випадку було б позбавити позивача батьківських прав.

Заслухавши пояснення представників сторін та представників третіх осіб, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для вирішення справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 13.12.2010 у справі № 2-4408/2010/2306 розірвано шлюб укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , що зареєстрований 18.11.2006 в Золотоніському відділі РАГС по м. Золотоноша Золотоніського МРУЮ Черкаської області за актовим записом № 207.

Від вказаного шлюбу народилась ОСОБА_5 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 17.12.2012 у справі № 2306/5005/12 визнано ОСОБА_2 усиновителем малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; внесено зміни в актовий запис № 76 від 04.04.2007 про реєстрацію народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданий відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Золотоноша Золотоніського міськрайонного управління юстиції Черкаської області, батьком вказано - « ОСОБА_2 ».

У подальшому рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 11.03.2020 у справі № 695/4089/19 розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 09.03.2011 у Відділі ДРАЦС по м. Золотоноші Золотоніського МРУЮ у Черкаській області за актовим записом № 31.

Відповідно до Висновку щодо недоцільності скасування усиновлення та відповідності його інтересам дитини виконавчого комітету Золотоніської міської ради від 21.02.2022 № 391 під час вивчення матеріалів справи, умов проживання та виховання дитини, а також за результатами проведених бесід з`ясовано, що в сім`ї не склалися взаємовідносини між дитиною ОСОБА_4 та батьком ОСОБА_2 , тому що вони не проживають разом і батько сам не має ні можливості ні бажання займатись вихованням дитини, про що повідомив у позовній заяві. Шлюб ОСОБА_15 та ОСОБА_2 було розірвано згiдно з рiшенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської областi вiд 11.03.2020. Між колишнім подружжям склалися напружені стосунки, немає спілкування як між батьками, і також між батьком з дітьми. Окрім ОСОБА_4 колишнє подружжя має ще двох малолітніх дітей, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Всі вони після розлучення залишились проживати з матір`ю. З бесіди iз неповнолітньою ОСОБА_4 , її письмового пояснення від 17.02.2022 на iм`я начальника служби у справах дітей, сiм`ї, молоді та спорту ОСОБА_16 вбачається, що дитина проти скасування усиновлення та хоче, щоб ОСОБА_2 залишився її батьком. Не хоче змінювати ні прізвища, нi по батькові. З 2012 року пам`ятає його як люблячого батька, добре до нього відноситься та не розумiє чому вiн усунувся від виконання своїх батькiвських обов`язкiв, не маючи ніяких перешкод у спілкуванні з нею та її братиком і сестричкою. ОСОБА_5 хоче, щоб батько спілкувався з нею та іншими своїми дітьми, займався їх вихованням і вважає, що це усиновлення не суперечить її інтересам. Отже, саме за власної волі та життєвих обставин ОСОБА_2 мiж ним та ОСОБА_17 склалися такі стосунки, що порушують інтереси дитини, яка має бажання спілкуватись із батьком, хоч вони і не проживають разом. З п`яти рокiв, саме з того часу, коли дитина починає усвідомлювати мислити самостійно, вона пам`ятає ОСОБА_2 своїм батьком. ОСОБА_2 усвідомлено приймав рішення у 2012 році щодо усиновлення дитини у повторному шлюбі своєї дружини, був попереджений про відповідальність та наслідки щодо прийняття такого рішення.

Як зазначено у Висновку щодо недоцільності скасування усиновлення та відповідності його інтересам дитини виконавчого комітету Золотоніської міської ради від 21.02.2022 № 39 враховуючи інтереси дитини, неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також у зв`язку з відсутністю обставин, передбачених статтею 238 Сімейного кодексу України, вбачається недоцільним скасування усиновлення та є таким, що не відповідає інтересам дитини.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке.

Відповідно до статтей 32, 51 Конституції України, статті 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство.

У статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом частин першої, другої та шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Відповідно до статті 207 СК України усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 232 СК України усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.

В контексті положень про усиновлення та батьківство усиновитель робить свідомий та виважений вибір набути прав батька (матері) стосовно дитини, яка не є його кровною, та приймає на себе кореспондуючий цьому обов`язок стати рідною людиною цій дитині, вживати всіх можливих заходів та дій в інтересах дитини, займатися її вихованням та розвитком таким чином і в такому обсязі, які в мінімальному значенні закріплені у законодавстві та визначаються загальними уявленнями про батьківство. При цьому зовнішньо також має прослідковуватися те, що дитина відчуває, що вона перебуває в такому оточенні, яке забезпечить їй у необхідному випадку допомогу, зокрема і на її прохання у звичайних побутових обставинах.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 27.10.2021 у справі № 204/586/20, 23.06.2022 у справі №175/1713/2.

З метою недопущення порушення інтересів дитини частиною першою статті 238 СК України передбачено виключний перелік підстав, за наявності яких суд може скасувати усиновлення.

Так, у частині першій статті 238 СК України зазначено, що усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач є усиновлювачем дитини відповідачки від попереднього шлюбу. Після розлучення сторін, не склалися взаємовідносини між дитиною ОСОБА_4 та батьком ОСОБА_2 , тому що вони не проживають разом і батько сам не має ні можливості ні бажання займатись вихованням дитини, про що повідомив у позовній заяві. Між колишнім подружжям склалися напружені стосунки, немає спілкування як між батьками, і також між батьком з дітьми. Окрім ОСОБА_4 колишнє подружжя має ще двох малолітніх дітей, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Всі вони після розлучення залишились проживати з матір`ю. З бесіди iз неповнолітньою ОСОБА_4 , її письмового пояснення від 17.02.2022 на iм`я начальника служби у справах дітей, сiм`ї, молоді та спорту ОСОБА_16 вбачається, що дитина проти скасування усиновлення та хоче, щоб ОСОБА_2 залишився її батьком. Не хоче змінювати ні прізвища, нi по батькові. З 2012 року пам`ятає його як люблячого батька, добре до нього відноситься та не розумiє чому вiн усунувся від виконання своїх батькiвських обов`язкiв, не маючи ніяких перешкод у спілкуванні з нею та її братиком і сестричкою. ОСОБА_5 хоче, щоб батько спілкувався з нею та іншими своїми дітьми, займався їх вихованням і вважає, що це усиновлення не суперечить її інтересам. Отже, саме за власної волі та життєвих обставин ОСОБА_2 мiж ним та ОСОБА_17 склалися такі стосунки, що порушують інтереси дитини, яка має бажання спілкуватись із батьком, хоч вони і не проживають разом. З п`яти рокiв, саме з того часу, коли дитина починає усвідомлювати мислити самостійно, вона пам`ятає ОСОБА_2 своїм батьком. ОСОБА_2 усвідомлено приймав рішення у 2012 році щодо усиновлення дитини у повторному шлюбі своєї дружини, був попереджений про відповідальність та наслідки щодо прийняття такого рішення.

Згідно із статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 5 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Відповідно до частини першої, четвертої статті 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей, ратифікованою Законом України «Про ратифікацію Європейської конвенції про усиновлення дітей» від 15 лютого 2011 року № 3017-VI, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом.

Отже, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним тільки за рішенням суду за позовами батьків, усиновлювача, опікуна, піклувальника, органу опіки та піклування, прокурора, а також усиновленої дитини, яка досягла чотирнадцяти років.

Основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення їй сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення, як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача. До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди між усиновлювачем та усиновленим в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім`ї усиновлювача та інші обставини, що негативно впливають на емоційний стан дитини.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2022 року у справі № 343/1092/20 (провадження № 61-7355св21).

Отже, одним із головних критеріїв щодо забезпечення усиновленої дитини духовним та фізичним розвитком є сім`я. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував на тому, що розвиток дитини, її виховання базується насамперед на сімейному вихованні.

Завдання інституту усиновлення полягає у формуванні стабільних та гармонійних умов життя усиновленої дитини, тому, насамперед, стабільними, незмінними повинні бути самі відносини, які виникли внаслідок факту усиновлення. Припинення таких відносин може тяжко травмувати дитину та істотно відобразитися на її інтересах.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином на підставі викладеного вище, враховуючи, що сторона позивача не назвала та не надала суду доказів на підтвердження існування перешкод у спілкуванні позивача з дитиною, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем обставин про те, що між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків.

Встановлені у справі обставини вказують на те, що саме поведінка позивача вплинула на його стосунки з дитиною, зокрема позивач (усиновлювач) не вчинив жодних дій для налагодження гармонійних та сімейних відносин між ним та дитиною.

При цьому, суд зауважує, що саме батьки як значущі дорослі в житті дитини мають проявляти ініціативу у спілкуванні з дитиною, зокрема повинні першими ініціювати зустрічі з дитиною, цікавитись її життям, фізичним та психологічним здоров`ям дитини.

Навпаки позивач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків та єдиним способом вирішення ситуації, що склалась було звернення до суду з даним позовом про скасування усиновлення.

Після розірвання шлюбу між сторонами, позивач не відвідує усиновлену дитину, не цікавиться її здоров`ям та розвитком, хоча продовжує бути її батьком й має відповідні як права, так і обов`язки щодо дитини. Тобто повинен нести повну відповідальність за здоров`я та психоемоційний стан дитини.

Відтак, стороною позивача не доведено, а судом не встановлено неможливості виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків незалежно від його волі у стосунках, які склалися між усиновлювачем та дитиною.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 238 СК України, для скасування усиновлення, а саме, що між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків, а тому у позові належить відмовити повністю.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Розподіл судових витрат здійснюється на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 89, 141, 229, 247, 263, 264, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів в порядку визначеному ст. 354-356 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено 25.07.2022.

Суддя А.В. Ватажок-Сташинська