ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/939/22 Доповідач - Міщій О.Я.
Категорія - 331100000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2022 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого - Міщій О.Я.

суддів - Костів О. З., Шевчук Г. М.,

секретар с/з - Романська К.М.

з участю ОСОБА_1 , представника особи, стосовно якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку - адвоката Шевчука В.О., законного представника ОСОБА_1 - його опікуна ОСОБА_2 , представника закладу з надання психіатричної допомоги - Кузишин М.В., прокурора - Побер І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 607/12183/22 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Шевчука В.О. на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.09.2022 року, ухвалене суддею Сташків Н.М., за заявою генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради Шкробота В.В. про госпіталізацію ОСОБА_1 у психіатричний заклад у примусовому порядку, -

ВСТАНОВИЛА:

12.09.2022 року представник КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради генеральний директор Шкробот В.В. звернувся до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до психіатричного закладу у примусовому порядку.

В обґрунтування вимог у заяві зазначено, що 10.09.2022 року ОСОБА_1 поступив в стаціонар КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради. Після його огляду лікар-психіатр дійшла висновку про необхідність його госпіталізації для обстеження та лікування у зв`язку з наявністю у ОСОБА_1 тяжкого психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе і оточуючих та безпорадність, неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби. Вказані обставини підтверджені висновком комісії лікарів-психіатрів.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 13.09.2022 року заяву представника комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради генерального директора Шкробота В.В. про госпіталізацію ОСОБА_1 у психіатричний заклад у примусовому порядку - задоволено. Госпіталізовано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , до комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради в примусовому порядку.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Шевчук В.О. просить рішення Тернопільського міськрайонного суду від 13.09.2022 року скасувати, оскільки вважає, що воно постановлене з порушенням норм матеріального права та просить ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви відмовити.

Зазначає, що ОСОБА_1 поміщено до КНП "Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня" Тернопільської обласної ради в примусовому порядку без належних на те підстав, всупереч вимог Закону України "Про психіатричну допомогу" та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки суд першої інстанції не досліджував обставин щодо поведінки та потенційної небезпечності ОСОБА_1 , його заперечення до уваги не приймалися, а судове рішення побудоване виключно на висновку комісії лікарів-психіатрів.

Адвокат Шевчук В.О. вказав, що згідно вимог ст. 13 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, яка за станом свого здоров`я не здатна висловити прохання або надати усвідомлену письмову згоду, госпіталізується до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням (згодою) органу опіки та піклування, яке ухвалюється не пізніше 24 годин з моменту звернення до цього органу законного представника зазначеної особи і може бути оскаржене відповідно до закону, у тому числі до суду. Згода на госпіталізацію фіксується в медичній документації за підписом особи або її законного представника та лікаря-психіатра.

Однак, рішення (згоди) органу опіки та піклування не надавалося, а подана законним представником (опікуном) заява не може вважатися таким зверненням, оскільки не містить дати складання заяви і така заява була написана 12.09.2022 року.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Шевчук В.О., просив задовольнити апеляційну скаргу з мотивів, викладених у ній.

Представник закладу з надання психіатричної допомоги - Кузишин М.В. та прокурор Соболь О.М. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки вважають його законним та обґрунтованим.

Законний представник, опікун ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначила, що її син потребував госпіталізації у психіатричний заклад в примусовому порядку.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 10.09.2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поступив у стаціонар КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради.

10.09.2022 року він був оглянутий комісією лікарів-психіатрів КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради у складі голови комісії Олександра Бондаренка, в.о. зав. відділенням ОСОБА_3 та лікаря-психіатра Марії Кузишин, про що складений письмовий висновок.

Як убачається із зазначеного висновку, ОСОБА_1 страждає на тяжкий психічний розлад, діагноз - параноїдна шизофренія, безперервний перебіг, галюцинаторно-параноїдний синдром, стабільний дефект психіки за змішаним типом, внаслідок чого він вчиняє і виявляє реальні наміри вчинити дії, що становлять безпосередню небезпеку для оточуючих, обумовлює його безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби (визнаний судом недієздатним), може спричинити суттєву шкоду його здоров`ю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо йому не буде надана психіатрична допомога.

Як установлено судом, звернення представника лікарні із заявою з пропуском строку, визначеного ст. 16 Закону України "Про психіатричну допомогу допомогу", зумовлено поважною причиною , оскільки 10.09.2022р. та 11.09.2022р. були вихідними днями, тому із заявою до суду представник лікарні звернувся у перший робочий день після вихідних - 12.09.2022року.

Із матеріалів справи видно, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.09.2012 року ОСОБА_1 визнано недієздатним та призначено йому опікуна ОСОБА_2 .

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що обстеження і лікування ОСОБА_1 можливе тільки в умовах стаціонару, у нього наявний тяжкий психічний розлад, унаслідок чого він виявляє реальні наміри вчинити дії, що можуть бути небезпечними для нього і для оточуючих, а також він неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою, виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади.

Відповідно до частини першої статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Згідно з частинами першою, другою статті 340 ЦПК України, у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

За наявності, зокрема, обґрунтованого висновку комісії лікарів-психіатрів про необхідність госпіталізації ОСОБА_1 у психіатричний стаціонар, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для госпіталізації в примусовому порядку ОСОБА_1 до психіатричного закладу без його згоди, оскільки останній страждає на тяжкий психічний розлад - параноїдну шизофренію, безперервний перебіг, галюцинаторно-параноїдний синдром, має стабільний дефект психіки за змішаним типом, внаслідок якого вчиняє і виявляє реальні наміри вчинити дії, які становлять безпосередню небезпеку для оточуючих та обумовлюють його безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби і можуть спричинити суттєву шкоду його здоров`ю у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога.

Крім того, ОСОБА_1 уже раніше неодноразово госпіталізувався до закладу з надання психіатричної допомоги, в тому числі у примусовому порядку. Остання виписка з першого психіатричного відділення відбулася 30.08.2022 року, що також вбачається з висновку комісії лікарів-психіатрів.

Враховуючи вказане, доводи адвоката Шевчука В.О. про відсутність доказів щодо примусової госпіталізації ОСОБА_1 до психіатричного закладу колегія суддів вважає безпідставними.

Положення шостого речення частини першої статті 13 Закону України "Про психіатричну допомогу" від 22 лютого 2000 року № 1489-III зі змінами, якими передбачено, що особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, яка за станом свого здоров`я не здатна висловити прохання або надати усвідомлену письмову згоду, госпіталізується до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням (згодою) органу опіки та піклування, яке ухвалюється не пізніше 24 годин з моменту звернення до цього органу законного представника зазначеної особи і може бути оскаржено відповідно до закону, у тому числі до суду, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 13-р/2018 від 20.12.2018.

Оскільки, можливість госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю не відповідає Конституції України, що встановлено рішенням Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року (справа № 1-1/2016), доводи апеляційної скарги щодо порушення порядку здійснення примусової госпіталізації ОСОБА_1 , колегія суддів вважає не обгрунтованими.

Надання особі психіатричної допомоги шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядається як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення свободи в національному законодавстві є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).

З матеріалів справи видно, що станом на день звернення із відповідною заявою про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку були наявні підстави для такої госпіталізації, які установлені комісією лікарів-психіатрів, тому госпіталізація особи до психіатричного закладу відповідає положенням Закону України «Про психіатричну допомогу» та вимогам процесуального законодавства і є необхідною, оскільки ОСОБА_1 виявляє реальні наміри вчинити та вчиняє дії, що являють собою небезпеку для себе та сторонніх, а його обстеження та лікування можливі лише в умовах психіатричного стаціонару.

Колегія суддів враховує і те, що опікун ОСОБА_1 - мати ОСОБА_2 просила про госпіталізацію ОСОБА_1 у психіатричний стаціонар в примусовому порядку. Із заяви ОСОБА_2 видно, що ОСОБА_1 погрожує, а також завдав їй тілесних ушкоджень, бив по голові, унаслідок чого, вона не ночувала вдома, бо боялася. Також пояснила в суді, що ОСОБА_1 відмовляється самостійно приймати ліки, внаслідок чого погіршився його стан здоров"я.

З урахуванням вищезазначених вимог закону, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з дотриманням вимог статей 89, 263-264, 382 ЦПК України, повно та всебічно з`ясував обставини справи, вірно застосувавши положення Закону України Про психіатричну допомогу, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, практику Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та дійшов до правильного висновку про те, що лікування ОСОБА_1 можливе лише в умовах психіатричного стаціонару.

Суд першої інстанції під час ухвалення рішення повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шевчука В.О. - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.09.2022 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повністю постанова складена 18.11.2022 року.

Головуючий

Судді