ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 621/384/20 Номер провадження 22-ц/814/1148/22Головуючий у 1-й інстанції Шахова В.В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Кузнєцової О.Ю., Хіль Л.М., при секретарі судового засідання: Бродській В.О., -

розглянувши в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 01 листопада 2021 року у справі за позовом Заступника керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області Черкашиної Оксани Юріївни в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, національного природного парку «Гомільшанські ліси» до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, ОСОБА_1 , третя особа Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації про визнання незаконними та скасування наказів, скасування запису про державну реєстрацію права власності та повернення земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року в інтересах держави позивачі: Міністерство енергетики та захисту довкілля України, Державне агентство лісових ресурсів України, Харківське обласне управління лісового та мисливського господарства, національний природний парк «Комільшанські ліси» звернувся суду з позовом до відповідачів: Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, ОСОБА_1 , третя особа Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації про визнання незаконними та скасування наказів, скасування запису про державну реєстрацію права власності та повернення земельної ділянки.

Національний природний парк «Гомільшанські ліси» - природоохоронна, рекреаційна, культурно-освітня, науково-дослідна установа загальнодержавного значення, що визначено Указом Президента «Про створення національного природного парку «Гомільшанські ліси» від 06.09.2004 №1047/2004.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 14.04.2015 №798-СГ гр. ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності с/г призначення за межами населених пунктів на території Нижньобишкинської сільської ради Зміївського району Харківської області розміром 1,3640 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 29.04.2015 року №1045-СГ гр. ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність вищевказаної земельної ділянки державної власності с/г призначення.

Позивач стверджує, що на час винесення оспорюваного наказу про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка знаходиться на території об`єкта природно-заповідного фонду України, надання її у власність громадянину для ведення особистого селянського господарства, необхідною умовою є погодження Департаментом екології та природних ресурсів Харківської ОДА проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, як передбачено ст. 186 Земельного кодексу України.

На думку позивача подібна невідповідність порядку формування вказаної земельної ділянки встановленому законодавством України призводять до порушення цілісності земель НПП, що створює загрозу його існування. Відповідно до законодавства, землі природно-заповідного фонду відносяться до особливо цінних земель, які не можуть передаватись у приватну власність з державної власності.

Отже, на думку позивача, землі, які відповідно до проекту створення входять в межі НПП «Гомільшанські ліси», є землями природно-заповідного фонду та не підлягають передачі з державної власності у приватну.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до ст.ст. 84, 150 Земельного кодексу України, землі природно-заповідного фонду відноситься до особливо цінних земель, які не можуть передаватись у приватну власність з державної.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області 01 листопада 2021 року позовні вимоги Заступника керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області Черкашиної Оксани Юріївни в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, національного природного парку «Гомільшанські ліси» до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, ОСОБА_1 , третя особа Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації про визнання незаконними та скасування наказів, скасування запису про державну реєстрацію права власності та повернення земельної ділянки задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ ГУ Держземагентства у Харківській області від 14 квітня 2015 року №798-СГ про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність вищезазначеної земельної ділянки.

Визнано незаконним та скасовано наказ ГУ Держземагентства у Харківській області від 14 квітня 2015 року №1045-СГ про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність вищезазначеної земельної ділянки.

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна запис №9901374 про проведену державну реєстрацію прав власності на земельну ділянку площею 1,3640 га з кадастровим номером: :01:000:0981 державного реєстратора Зміївського районного управління юстиції Пашук В.В. за ОСОБА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0981 площею 1,3640 га у відання держави в особі Національного природного парку «Гомільшанські ліси».

Стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 на користь Харківської обласної прокуратури судовий збір по 10 222 грн (десять тисяч двісті двадцять два) 50 коп з кожного.

З вказаним рішенням суду не погодилось Головне Управління Держгеокадастру у Харківській області та подало на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Зміївського районного суду Харківської області від 01.11.2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Апелянт вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зокрема вказує, що задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що з листа Департаменту екології та природних ресурсів Харківської ОДА від 21 січня 2020 року №04.01.-22-218 вбачається, що спірна земельна ділянка знаходиться на території НПП «Гомільшанські ліси», проекти землеустрою щодо їх відведення до Департаменту не надходили та не погоджувалися. Адже, на думку апелянта не можна вважати цей доказ достовірним та достатнім через те, що інформація про правовий статус сформованих та не сформованих земельних ділянок збирається, зберігається та обліковується органами земельних ресурсів.

На підтвердження свого аргументу апелянт наводить посилання на ч.2 ст.5 Закону України «Про Державний земельний кадастр», відповідно до якого ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Крім того, апелянт вказує, що висновок про те, що передача Управлінням Держземагентства у Харківській області спірної земельно ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства із визначенням її категорії за основним цільовим призначенням як земель сільськогосподарського призначення призвело до фактичної зміни меж Національного природного парку «Гомільшанські ліси» в частині її зменшення, не відповідає фактичним обставинам справи.

На підтвердження свого аргументу апелянт наводить посилання на те, що у складі НПП можуть бути різні категорії земель (у тому числі, і землі житлової та громадської забудови, рекреаційного, лісогосподарського, сільськогосподарського призначення та інші), і різних форм власності, відповідно до ст. ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу України, ст.ст.5, 20, 53-54 Закону України «Про природно-заповідний фонд».

Аргументуючи свою позицію, апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку щодо належності та допустимості доказів, наданих прокурором на підтвердження факту належності території НПП «Гомільшанські ліси», на якій розташована спірна земельна ділянка площею 1,3640 га картографічних даних НПП «Гомільшанські ліси», де визначено зонування та квартали парку, а також його структура.

На підтвердження свого аргументу апелянт наводить посилання на те, що межі НПП «Гомільшанські ліси» не закріплено в натурі (на місцевості) межовими знаками, тому неможливо встановити факт перебування сформованої земельної ділянки, кадастровий номер :01:000:0981 в межах НПП.

Крім того, апелянт вважає, що підлягає застосуванню ст. 257 ЦК України, відповідно до якої позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. На підтвердження свого аргументу наводить посилання на те, що прокуратура оскаржує у 2020 році накази, датовані 2015 роком. Таким чином, на його думку, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню через закінчення строку позовної давності.

Національний природний парк «Гомільшанські ліси» подав відзив на апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру у Харківській області, в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, адже оскаржувані накази підлягають скасуванню через те, що прийняті з порушенням норм закону, а доводи апеляційної скарги є неналежними та необґрунтованими.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі. На момент розгляду справи сторони та інші особи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи, в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 25.03.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з заявою про надання дозволу на розробку проекту.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 14.04.2015 року №798-СГ надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення угідь (сіножаті), розташованої за межами населених пунктів на території Нижньобишкинської сільської ради Зміївського району Харківської області орієнтовним розміром 1,3640 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Крім цього, Наказом ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 29.04.2015 року № 1045-СГ ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населених пунктів на території Нижньобишкинської сільської ради Зміївського району Харківської області та передано у власність земельну ділянку площею 1,3640 га з кадастровим номером :01:000:0981 для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаних наказів Державним реєстратором Зміївського районного управління юстиції Пашук В.В. 04.06.2015 року прийнято рішення № 21792101 про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку, про що внесений запис про право власності № 9901374.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до листа Департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації від 21 січня 2020 року № 04.01-22-218 земельна ділянка з кадастровим номером: :01:000:0981 з урахуванням «Проекту створення національного природного парку «Гомільшанські ліси» та «Проекту організації території національного природного парку «Гомільшанські ліси» (розроблений УкрНДІЕП у 2007 році, затверджений наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 28.11.2011 №478) знаходиться в господарській зоні Національного природного парку.

Апелянт в апеляційній скарзі стверджує, що лист Департаменту екології та природних ресурсів Харківської ОДА від 21 січня 2020 року №04.01.-22-218 не можна вважати достовірним та достатнім доказом через те, що інформація про правовий статус сформованих та не сформованих земельних ділянок збирається, зберігається та обліковується органами земельних ресурсів, посилаючись при цьому на норму Закону України «Про Державний земельний кадастр», відповідно до якого ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Суд апеляційної інстанції, проаналізувавши наявні матеріали у справі, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» від 25.06.1991 року №1264-ХІІ, до компетенції обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері охорони навколишнього природного середовища належить: забезпечення реалізації державної політики у сфері заповідної справи, формування, збереження та використання екологічної мережі, здійснення управління та регулювання у сфері охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду України на відповідній території; участь у проведенні моніторингу стану навколишнього природного середовища; реалізація повноважень у сфері оцінки впливу на довкілля відповідно до законодавства про оцінку впливу на довкілля; затвердження за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, для підприємств, установ і організацій лімітів використання природних ресурсів (крім природних ресурсів загальнодержавного значення), скидів забруднюючих речовин у навколишнє природне середовище (крім скидів, що призводять до забруднення природних ресурсів загальнодержавного значення, навколишнього природного середовища за межами відповідної території); видача дозволів на здійснення операцій у сфері поводження з відходами, викиди шкідливих речовин у навколишнє природне середовище, спеціальне використання природних ресурсів відповідно до законодавства; реалізація повноважень у сфері стратегічної екологічної оцінки відповідно до законодавства про стратегічну екологічну оцінку; вирішення інших питань у сфері охорони навколишнього природного середовища відповідно до закону.

Архітектура органів державної влади передбачає формування основних засад державної політики в певній галузі вищим центральним органом виконавчої влади (Кабінет Міністрів України), а втілення цієї політики в життя покладається на місцеві органи виконавчої влади. Із аналізу вищенаведеної норми можна дійти висновку, що фактично на місцеві державні адміністрації покладено функції із забезпечення реалізації державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Крім того, в даній нормі чітко зазначено, що компетенцією обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій зокрема є участь у проведенні моніторингу стану навколишнього природного середовища.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» від 25.06.1991 року №1264-ХІІ, основними джерелами інформації про стан навколишнього природного середовища (екологічної інформації) є дані моніторингу довкілля, кадастрів природних ресурсів, реєстри, автоматизовані бази даних, архіви, а також довідки, що видаються уповноваженими на те органами державної влади, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями, окремими посадовими особами.

Згідно із ст.44 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» від 25.06.1991 року №1264-ХІІ, до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Таким чином, із аналізу наведених вище норм можна дійти висновку, що незважаючи на те, що інформація про правовий статус сформованих та не сформованих земельних ділянок збирається, зберігається та обліковується органами земельних ресурсів (відповідно до ст.6 Закону України «Про Державний земельний кадастр»), це не означає автоматично те, що обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації позбавлені можливості отримувати актуальну інформацію про природоохоронні об`єкти (в даному випадку національний природний парк «Гомільшанські ліси») в порядку здійснення своїх повноважень щодо моніторингу. Зважаючи на наведене, даний аргумент апелянта суд відхиляє.

Щодо аргументу апелянта щодо того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що передача Управлінням Держземагентства у Харківській області спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства із визначенням її категорії за основним цільовим призначенням як земель сільськогосподарського призначення призвело до фактичної зміни меж Національного природного парку «Гомільшанські ліси» в частині її зменшення, проте у складі НПП можуть бути різні категорії земель (у тому числі, і землі житлової та громадської забудови, рекреаційного, лісогосподарського, сільськогосподарського призначення та інші), і різних форм власності, відповідно до ст.ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу України, ст.ст.5, 20, 53-54 Закону України «Про природно-заповідний фонд») суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» від 16.06.1992 року №2456-ХІІ, національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність. Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України. До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів.

Із аналізу наведеної вище норми можна дійти висновку, що національний природний парк установа загальнодержавного значення із чітко визначеною метою (природоохоронна, рекреаційна і т.д.); ділянки землі для формування цього об`єкту вилучаються з господарського використання (наприклад, з лісових господарств, з с/г виробництв, промисловості і т.п.); до складу територій можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів тобто із приватної чи комунальної власності такі території вилучаються і передаються на баланс цієї установи, а не навпаки.

Із матеріалів справи вбачається, що на спірній земельній ділянці розташовані оселища Бернської конвенції «сінокосні рівнинні луки» та інші, рідкісні види рослин і тварин (акт натурного обстеження приватних земельних ділянок, які знаходяться на території НПП «Гомільшанські ліси» від 08.12.2020 (а.с.18), які вимагають збереження та захисту. Як вбачається із вищенаведених норм, звичайне господарське використання таких земель не допускається (землі вилучаються з господарського використання). Норми ст. ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу України, ст.ст.5, 20, 53-54 Закону України «Про природно-заповідний фонд», на які посилався апелянт, не стосуються його аргументу.

Таким чином, даний аргумент апелянта визнається судом неприйнятним.

Щодо аргументу апелянта щодо того, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку щодо належності та допустимості доказів, наданих прокурором на підтвердження факту належності території НПП «Гомільшанські ліси», на якій розташована спірна земельна ділянка площею 1,3640 га картографічних даних НПП «Гомільшанські ліси», де визначено зонування та квартали парку, а також його структура, підтверджуючи свій аргумент тим, що наводить посилання на те, що межі НПП «Гомільшанські ліси» не закріплено в натурі (на місцевості) межовими знаками, тому неможливо встановити факт перебування сформованої земельної ділянки, кадастровий номер :01:000:0981 в межах НПП суд зазначає наступне.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що із матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка перебуває в межах Національного природного парку «Гомільшанські ліси». Так, відповідно до Указу Президента «Про створення національного природного парку «Гомільшанські ліси» від 06.09.2004 №1047/2004, таблиць 1.1.1, 1.1.2 (стор.7), 1.2.1 (стор.9), 1.3.1 (стор.10), рисунку 1.1 (місцезнаходження Національний природний парк «Гомільшанські ліси» Проекту організації території національного природного парку «Гомільшанські ліси», охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів і об`єктів, розробленого Українським науково-дослідним інститутом екологічних проблем (УкрНДІЕП), затвердженого Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 28.11.2011 № 478. Крім того, зазначений факт підтверджується Листом Департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації від 21.01.2020 №04.01.-22-218), Листом НПП «Гомільшанські ліси» від 21.01.2020 №02-36/35, результатами Комісійного дослідження спеціалістів за досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №0000727 від 15.11.2019 року (долучено на компакт-диску, pdf-файл «дослідження-основний звіт спеціалістів», (лист від 23.03.2021 №0301-66) (а.с.38-39)

Згідно із ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 року №3613-VI, державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж.

Згідно із ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У рішенні по справі «Дж.К. та інші проти Швеції» від 23.08.2016 року, Європейський Суд з прав людини зазначив наступне: «В цивільних спорах, законодавство не вимагає цього високого стандарту [доведення «поза розумним сумнівом»]; радше суддя має вирішувати справу, керуючись стандартом «балансу імовірностей […]. Суддя повинен вирішити, чи є на основі наданих доказів, а також правдивості заяв позивача, ймовірність того, що претензія цього позивача заслуговує на довіру» (п.8).

Зважаючи на наведені вище докази, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав ці матеріали достовірними, допустимими та достатніми для того, щоб підтвердити факт розташування спірної земельної ділянки на території НПП «Гомільшанські ліси», а тому відхиляє цей аргумент апелянта.

Крім того, апелянт вважає, що підлягає застосуванню ст. 257 ЦК України, відповідно до якої позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. На підтвердження свого аргументу наводить посилання на те, що прокуратура оскаржує у 2020 році накази, датовані 2015 роком, не аргументуючи належним чином причини пропуску строку позовної давності. Таким чином, на його думку, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню через закінчення строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Колегія суддів, розглянувши даний аргумент апелянта доходить висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Судом першої інстанції було вірно враховано, що оспорюванні накази датовані 2015 роком, а прокурор звернувся з позовом до суду у лютому 2020 року, оскільки позивачам, в інтересах яких пред`явлено позов прокуратурою, стало відомо про порушення прав та законних інтересів саме під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000727 від 15 листопада 2019 року, а саме: після отримання відповідних документів від Головного управління Держгеокадастру у Харківській області та інформації Департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації у січні 2020 року та повідомлення прокуратури у порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру», що об`єктивно позбавило позивачів можливості дізнатися про його існування.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» та статтею 56 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган (підприємство), а не прокурор.

З матеріалів справи вбачається, що не всі органи в інтересах яких подано позов про порушення прав держави, на момент їх допущення, в силу своїх повноважень та можливостей могли і повинні були дізнатися про порушення прав держави,. Це притому, що відповідач будучи державним органом даний факт приховав, чим ускладнив його виявлення, а тому висновки суду щодо не пропущення строків звернення до суду є обґрунтованими.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 01 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду Верховного Суду.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ О.Ю. Кузнєцова _______________ Л.М. Хіль