Справа №478/1678/15-ц
Провадження № 22-ц/812/529/22
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 липня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Ковальському Є.В.,

за участі представника відповідача - Примакової Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроальянс»

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 28 грудня 2021 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Іщенко Х.В., повний текст складено 05 січня 2022 року, у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроальянс» про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною, -

В С Т А Н О В И В :

15 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроальянс» (далі - ТОВ «Агроальянс») про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником земельної ділянки, з кадастровим номером :35:000:0034 площею 6,28 га ріллі, яка належить йому на праві власності на підставі державного акту серії ЯЕ № 929559. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

20 травня 2010 року між ним та ТОВ «Агроальянс» було укладено договір оренди землі на вказану земельну ділянку терміном на 5 років. Договір оренди було зареєстровано в Миколаївській регіональній філії центру ДЗК 29 жовтня 2010 року за реєстровим номером 40.

До закінчення строку дії договору оренди він завчасно попередив орендаря про свій намір самостійно обробляти належну йому земельну ділянку. За домовленістю земельну ділянку йому повинні були повернути після збору врожаю соняшника, проте в жовтні місяці йому повідомили, що орендар продовжує використовувати його земельну ділянку. Одночасно представник ТОВ «Агроальянс» повідомив йому про існування додаткової угоди до договору оренди, укладену між ними у вересні 2015 року, якої було продовжено строк оренди ще на десять років.

Згідно отриманого витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно він довідався про реєстрацію в Державному реєстрі додаткової угоди, датованою 21 вересня 2015 року, якою строк дії договору оренди було продовжено до 31 грудня 2025 року.

Зазначає, що він ніколи не підписував ніяких додаткових угод та нікого не уповноважував на її підписання. Своєї згоди на продовження дії договору не надавав. Оскільки було відсутнє його волевиявлення, вважає, що додаткова угода, підписана сторонньою особою, є неукладеною. На час подання позову - 2015 рік, з огляду на сталу судову практику вважає, що ефективним способом захисту його порушених прав є визнання угоди (правочину) недійсною.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 28 грудня 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсною Додаткову угоду від 21 вересня 2015 року до договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :35:000:0034, зареєстрованого Миколаївською регіональною філією центру ДЗК 29.10.2010 року за реєстраційним номером 40, укладену між ОСОБА_1 та ТОВ «Агроальянс», яка зареєстрована в Державному реєстрі речових прав та їх обмежень 05 жовтня 2015 року за індексним номером 25021783.

Стягнуто з ТОВ «Агроальянс» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 487грн. 20 коп. та витрат на проведення почеркознавчої експертизи у розмірі 4903 грн.20 коп.

Мотивуючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції вказав, що позивачем доведено, що додаткова угода від 21 вересня 2015 року до договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :35:000:0034 не відповідає вимогам ст.203 ЦК України щодо наявності вільного волевиявлення учасників правочину, а тому є недійсною.

Відповідачем же, в свою чергу, не доведено існування волевиявлення позивача на укладення спірної додаткової угоди.

Доказів того, що позивач уповноважив іншу особу підписати спірну додаткову угоду також суду не надано.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ТОВ «Агроальянс» оскаржило його в апеляційному порядку та посилаючись на порушення судом норм процесуального права в частині розгляду справи за відсутності сторін без їх повідомлення та порушення в частині оцінки доказів, прийняття неналежного, недопустимого і недостовірного висновку експерта, відсутність оцінки висновку у сукупності із іншими матеріалами, що призвело до того, що суд визнав встановленою недоведену обставину щодо приналежності підпису у додатковій угоді, не відповідність висновок суду першої інстанції про визнання недійсною додаткової угоди з причини відсутності підпису позивача правовим висновкам Верховного Суду, які мають бути застосовані при розгляді подібних справ, просило про скасування рішення та ухвалення нового про відмову у задоволені позову.

Відзив від позивача до суду на час розгляду справи не надходив.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення.

Позивач у судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляду справи за його відсутності.

В силу ч.2 ст.372 ЦПК України неявка позивача не перешкоджає розгляду справи без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності на підставі державного акту серії ЯЕ № 929559, виданого 11 серпня 2008 року належить земельна ділянки площею 6,28 га ріллі з кадастровий номером :35:000:0034. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ( а.с.6).

20 травня 2010 року між позивачем та ТОВ «Агроальянс» було укладено договір оренди землі №117, за умова якого Товариству передано вказану земельну в оренду терміном на 5 років. Договір оренди було зареєстровано в Миколаївській регіональній філії центру ДЗК 29 жовтня 2010 року за реєстровим номером 40 ( а.с.7-8).

Із матеріалів реєстраційної справ №13578247 щодо державної реєстрації права оренди земельної ділянки ОСОБА_1 заведеної 05 жовтня 2015 року Реєстраційною службою Казанківського районного управління юстиції Миколаївської області вбачається, що 30 вересня 2015 року (номер запису 11459209) було зареєстровано право власності ОСОБА_1 на належну йому земельну ділянку на підставі вищевказаного Державного акту на право власності на землю та право оренди земельної ділянки (номер запису 11459368) за договором оренди №107 від 20 серпня 2010 року та додаткова угода б/н до цього договору оренди землі від 21 вересня 2015 року, індексний номер 25021783. Сторони: ОСОБА_1 ТОВ «Агроальянс». Згідно зареєстрованої додаткової угоди строк дії договору між ОСОБА_1 та ТОВ «Агроальянс» продовжено до 31 грудня 2025 року ( а.с. 9-10).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно №25800306 від 03 листопада 2015 року внесено зміни до запису про інше речове права та суб`єкта цих прав за номером 11459368: змінено дату договору оренди землі на 20 травня 2010 року та номер договору на 117 (а.с. 21).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вказував, що ніякої угоди з відповідачем про продовження строку дії договору не було і бути не могло, оскільки він виявив бажання по закінченню строку дії договору землі самостійно обробляти її, про що в червні 2015 року письмово повідомив відповідача.

За клопотання позивача Миколаївським відділенням Одеського НДІСЕ було проведено почеркознавчу експертизу, відповідно до висновку №30-145 від 22 червня 2021 року - підпис, який міститься в графі орендодавець, у додатковій угоді від 21 вересня 2015 року до договору оренди землі, укладеної між ОСОБА_1 та ТОВ «Агроальянс» виконаний не самим ОСОБА_1 , а іншою особою( а.с.155-166).

Задовольняючи позовну заяву шляхом визнання оспорюваної додаткової угоди недійсною, суд першої інстанції виходив з того, що додаткова угода від 21 вересня 2015 року до договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :35:000:0034, не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України щодо наявності вільного волевиявлення учасників правочину.

Проте з таким висновком колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Частиною 3 статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статтіправочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини 1 статті 215 ЦКУ країни, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині 1 статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Частиною ж 2 цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

За частиною 1 статті 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі у редакції, чинній на дату, зазначену в спірних договорах) договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина 2 цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц зроблено висновок про те, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Апеляційний суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання додаткової угоди недійсною не є ефективним способом захисту прав та інтересів позивача, та непризведе до поновлення його прав.

В межах розгляду цієї позовної вимоги необхідно встановити факт укладення чи неукладення спірної додаткової угоди.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести і обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України)

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість,у цивільнихсправах законне вимагаєтакого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

За змістом частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу (частина друга статті 103 ЦПК України).

Згіно частини четвертої статті 103 ЦПК України питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом.

Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну (частина п`ята статті 103 ЦПК України).

Частиною першої статті 104 ЦПК України передбачено, що про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

За змістом частини першої статті 107 ЦПК України матеріали, необхідні для проведення експертизи, експерту надає суд, якщо експертиза призначена судом, або учасник справи, якщо експертиза проводиться за його замовленням. При призначенні експертизи суд з урахуванням думки учасників справи визначає, які саме матеріали необхідні для проведення експертизи. Суд може також заслухати призначених судом експертів з цього питання. Копії матеріалів, що надаються експерту, можуть залишатися у матеріалах справи.

При визначенні матеріалів, що надаються експерту чи експертній установі, суд у необхідних випадках вирішує питання про витребування відповідних матеріалів за правилами, передбаченими цим Кодексом для витребування доказів (частина третя статті 107 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 108 ЦПК України експертиза проводиться у судовому засіданні або поза межами суду, якщо це потрібно у зв`язку з характером досліджень, або якщо об`єкт досліджень неможливо доставити до суду, або якщо експертиза проводиться за замовленням учасника справи.

Згідно статті 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

За змістом п. 1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України) від 26.12.2012 № 1950/5) (далі Рекомендації) основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису.

Об`єктом почеркознавчої експертизи є почерковий матеріал, в якому відображені ознаки почерку певної особи у тому обсязі, в якому їх можна виявити для вирішення поставлених завдань.

Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Згідно п.1.3. Рекомендацій для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації.

Перед приєднанням вільних та умовно-вільних зразків до матеріалів справи орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), має пред`явити їх особі, яка підлягає ідентифікації. У документі, що є підставою для проведення експертизи, орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), зобов`язаний (зобов`язана) зазначити документи, у яких містяться вільні, умовно-вільні зразки почерку та (або) підпису особи.

У разі неможливості пред`явити зазначені зразки (смерть виконавця, від`їзд тощо) як зразки слід надавати документи або інші папери, на яких рукописні тексти (підписи) достовірно виконані особою, щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису (наприклад, заяву про отримання паспорта (форма № 1), паспорт, різного роду посвідчення, на яких є власноручний підпис, тощо) (п. 1.4. Рекомендацій).

Відповідно до п. 1.5. Рекомендацій вільні зразки по змозі повинні відповідати об`єкту, який досліджується, за часом виконання, за видом матеріалів письма (папір, олівець, кулькова ручка тощо), за формою документа (накладні, відомості тощо), за його змістом та цільовим призначенням.

Відбирати експериментальні зразки почерку необхідно у два етапи. На першому етапі особа, почерк якої підлягає ідентифікації, виконує текст за тематикою, близькою до досліджувального об`єкта, у звичних умовах (сидячи за столом, із звичним приладдям письма, при денному освітленні). На другому етапі зразки відбираються під диктовку тексту, аналогічного за змістом тому, що досліджується, або спеціально складеного тексту, який містить фрази, слова і цифри, узяті з рукописного тексту, що досліджується. На цьому етапі зразки відбираються в умовах, що максимально наближаються до тих, у яких виконувався рукописний текст, що досліджується, тобто в тій самій позі (лежачи, стоячи тощо), таким самим приладдям письма та на папері того самого виду (за розміром, лінуванням, характером поверхні тощо), що й документ, який досліджується. Якщо буде помічено, що той, хто пише, намагається змінити свій почерк, темп диктовки слід прискорити.

У разі коли тексти, що досліджуються, і особливо підписи виконувались на бланках (касові ордери, квитанції, поштові перекази, платіжні відомості тощо), експериментальні зразки слід відбирати на таких самих бланках або на папері, що розграфлений відповідно до бланка.

Якщо розташування підпису, що досліджується, не визначається характером документа, експериментальні зразки відбираються на окремих аркушах як лінованого, так і нелінованого паперу.

Після нанесення 10 - 15 експериментальних підписів аркуші паперу треба міняти.

Якщо рукописний текст, що досліджується, виконано друкованими літерами і цифрами або спеціальним шрифтом (креслярським, бібліотечним тощо), експериментальні зразки на другому етапі також повинні бути виконані друкованими літерами і цифрами або відповідним шрифтом.

Переписування з документа, що досліджується, або з машинописного (друкарського) тексту неприпустиме.

Якщо вбачаються підстави, що виконавець досліджуваного рукописного тексту намагався змінити свій почерк (писав лівою рукою, з іншим нахилом тощо), додатково відбираються зразки, виконані таким самим чином.

Якщо дослідженню підлягає рукописний текст, то вільні та експериментальні зразки надаються у вигляді текстів. При дослідженні підписів та обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) вільні та експериментальні зразки надаються як у вигляді відповідних текстів (записів), так і у вигляді підписів (п. 1.6. Рекомендацій).

За змістом п. 1.7. Рекомендацій експериментальні зразки посвідчуються органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта). У посвідчувальному написі зазначаються прізвище, ім`я та по батькові виконавця, а також особливості зразка (написані лівою рукою, спеціальним шрифтом тощо).

Як вільні, так і експериментальні зразки буквеного або цифрового письма бажано надавати не менше ніж на 15 аркушах. Чим коротший досліджуваний текст (запис), тим більша потреба у вільних зразках. Вільні зразки підпису надаються по змозі не менше ніж на 15 документах, експериментальні - у кількості не менше 5 - 8 аркушів (п. 1.8. Рекомендацій).

Відповідно до п.1.12. Рекомендацій у документі про призначення експертизи (залучення експерта) слід указати на встановлені органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), особливі обставини виконання рукописного тексту, які могли вплинути на змінення ознак почерку (незвична поза або незвичний стан виконавця тощо). Якщо є дані, що виконавцем є особа, у якої порушена координація рухів, про це також слід повідомити експерта. У разі виконання рукописного тексту особою похилого або старечого віку потрібно надати відомості про рік її народження і стан здоров`я на момент можливого виконання об`єкта почерку, що досліджується.

Достатність та якість наданих для проведення експертизи зразків почерку та підпису особи визначаються експертом у кожній конкретній експертній ситуації.

Критерієм достатності обсягу порівняльного матеріалу вважається надання такої його кількості, за якою можливо виявити індивідуальність, варіаційність та стійкість ознак в досліджуваному об`єкті і зразках почерку (підпису) певного виконавця (п. 1.13. Рекомендацій).

Згідно із п. 2.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, на експерта покладається обов`язок особисто провести повне дослідження, дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок на поставлені питання, а в разі необхідності роз`яснити його.

На підставі абз. 4 п.2.3 Інструкції експерту забороняється вибирати вихідні дані для проведення експертизи, якщо вони відображені в наданих йому матеріалах неоднозначно.

У Постанові Верховного суду від 28 березня 2018 року у справі № 520/8073/16-ц, яка відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, повинна бути врахована районним судом під час постановлення рішення, закріплено наступні правові висновки:

- під неясністю висновку експерта слід розуміти нечіткість, розпливчастість відповідей експерта, внаслідок чого стає незрозумілий хід думок експерта;

- недостатньо повним - є висновок, заснований на дослідженні не всіх наданих експертові об`єктів або що не містить вичерпних відповідей на всі поставлені питання.

Однак слід розуміти, що жоден доказ сам по собі не є самостійною підставою для спростування висновку експерта.

Висновок експерта не є достовірним /належним/ допустимим доказом у разі доведення наявності дефекту самого висновку, а саме наявність одного (або декількох) із зазначених моментів:

- необґрунтованості, неповноти або його неясності;

- факт вирішення експертом правових питань чи питань, які виходять за межі його спеціальних знань;

- вирішення експертом питань щодо обставин, які не є предметом доказування;

- призначення та проведення експертизи, складання висновку експерта з порушенням чинного законодавства України.

Таким чином, слід розуміти, що оскільки достовірність /належність/ допустимість висновку експерта - це обставина, що має значення для вирішення справи, то дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність «дефектів» висновку експерта, є доказами у справі.

Матеріалами справи підтверджується, що під час розгляду справи судом першої інстанції представниками позивача неодноразово подавалися клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи ( а.с.92,125

Ухвалою суду від 28 січня 2016 року, потім від 12 травня 2016 року судом призначалася по справі судова почеркознавча експертиза, проведення якої доручалося експертам Миколаївського НДЕКЦ МВС України ( а.с.105,133-134) і в обох випадках матеріали справи поверталися до суду у зв`язку з неможливістю проведення експертизи, оскільки клопотання експерта про надання вільних зразків підпису від імені позивача, оригіналу додаткової угоди від 20 жовтня 2015 року, уточнення, в яких графах та в яких актах про використання електроенергії знаходяться підписи від імені позивача, судом виконано не було, недоліки викладені у цих клопотаннях судом не усунуто ( а.с.107-108,112-114, 118-119, 137-139,141-144).

Ухвалою суду від 01 вересня 2016 року у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено МВ Одеського НДІСЕ у Миколаївській області( а.с.148-149).

На вирішення експерту поставлено два питання:

В додатковій угоді від 20 жовтня 2015 року зареєстрованої в реєстраційному відділі Казанківського районного управління юстиції в Миколаївській області на аркуші 4 в розділі орендодавець виконано ОСОБА_1 , або іншою особою?

Чи являється оригінал підпису в додаткові угоді від 20 жовтня 2015 року на аркуші 13 в розділі орендодавець оригіналом чи фотокопією?

В розпорядження експерта направлено 10 актів використання електроенергії з серпня по грудень 2010 року, з січня по лютий 2011 року, з лютого по квітень 2012 року, грудень 2008 року; додаток №2 до договору оренди землі за №117 від 20 травня 2010 року, акт приймання передачі до цього договору, трудова книжка на аркуші 1, в розділі підпис власника трудової книжки, на аркуші 19 в розділі «підпис власника трудової книжки», зразки підписів отриманих в суді від імені ОСОБА_1 , також додаткову угоду від 21 вересня 2015 року та висновок №926 за фактом заяви ОСОБА_1 , і цивільну справу (а.с.148-149).

Відповідно до висновку експерта №30-145 від 22 червня 2021 року, підпис, який міститься в графі «Орендодавець» у додатковій угоді від 20 вересня 2015 року до договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Агроальянс» виконано не самим ОСОБА_1 , а іншою особою.

Суд першої інстанції в своїй ухвалі від 01 вересня 2017 року зазначив про з`ясування експертом обставин укладання чи не укладання додаткової угоди від 20 жовтня 2015 року, в той час, предметом доказування в цій справі є додаткова угода від 21 вересня 2015 року.

Експерт, в свою чергу, отримавши матеріали на таке уваги не звернув, і в порушення вимог п.4.4 Інструкції та ст.13 Закону України «Про судову експертизу» не скористався своїм правом звернення суду з клопотанням про усунення таких неточностей.

В результаті експертом вирішено питання щодо обставин укладання додаткової угоди від 20 вересня 2015 року, обставини щодо укладання якої не є предметом доказування у цій справі.

Суд першої інстанції зазначивши в ухвалі від 01 вересня 2016 року перелік об`єктів, які направляються на дослідження, між тим не зазначив, які з наданих об`єктів для дослідження містять вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки підпису позивача.

Експерт, в порушення вимог 2.3, 3.5 Інструкції самостійно визначився з об`єктами дослідження, а саме - у висновку експерта (а.с. 155-163) на свій розсуд зазначив вільні зразки підпису ОСОБА_1 , прийнявши за такі акти використання електроенергії, додаток №2 до договору оренди землі №117 від 20 травня 2010 року, акт приймання-передачі до договору оренди землі №117 від 20 травня 2010 року, трудову книжку без зазначення особи.

За експериментальні зразки підпису позивача, експерт прийняв наявні в матеріалах справи підписи без зазначення особа, підпис якої підлягає ідентифікації та умов його виконання (сидячи за столом, із звичним приладдям письма, при денному освітленні) ( а.с.93-101). Посилання в ухвалі про призначення експертизи на те, що вказані зразки відібрані у суді спростовуються матеріалами справи, адже судове засідання де б відбувалося відібрання цих зразків, з врахуванням вимог процесуального законодавства та Інструкції, за матеріалами справи не проводилося. Отже, вказані зразки відібрано з порушенням п.1.5 Інструкції. Умовно-вільні зразки надано не було.

Відповідно до п. 4.15 рекомендацій висновок експерта (експертів) оформлюється на бланку експертної установи і підписується експертом (експертами), який (які) проводив(ли) дослідження. Підписи у заключній частині засвідчуються відбитком печатки експертної установи на кожній сторінці тексту заключних висновків. Якщо до висновку експерта додаються фототаблиці, креслення, схеми, діаграми тощо, вони також підписуються експертом (експертами); підписи засвідчуються відбитком печатки експертної установи.

Висновок не містить жодних печаток експертної установи, зокрема на аркушах 6-8.

Приймаючи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що висновок судової почеркознавчої експертизи № 30-145 від 22 червня 2021 року не відповідає порядку призначення та проведення почеркознавчих судових експертиз, а відтак не є належним та допустимим доказом у цій справі.

За такого, доводи апеляційної скарги щодо порушення експертом порядку проведення експертизи, а відтак неналежність цього доказу( висновку експерта) є слушними.

Згідно статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зважаючи на висновок судової почеркознавчої експертизи, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач довів факт неукладання ним оспорюваної додаткової угоди від 21 вересня 2015 року до договору оренди землі №117 від 20 травня 2010 року, а відповідач не спростував ці обставини.

Між тим, колегія суддів не погоджується з таким висновком, і вважає, що позивачем не доведено порушення його прав та інтересів відповідачем, що є його процесуальним обов`язком відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, оскільки належних доказів того, що додаткова угода від 21 вересня 2015 року була підписана власноруч позивачем, що підпис виконаний не ним, а іншою особою матеріали справи не містять.

Колегія суддів зауважує, що посилання в апеляційній скарзі на неналежне повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи не заслуговують на увагу.

Так, за матеріалами справи представник відповідача була повідомлена про судове засідання 28 грудня 2021 року( а.с181). З`явившись у судове засідання на вказану дату, у зв`язку із затримкою розгляд справи, просила про відкладення розгляду справи на іншу дату, оскільки погіршилися погодні умови. Як вбачається із протоколу судового засідання, суд не вважав причини неявки представника відповідача у судове засідання поважними, а відтак розглянув справу за її відсутності за наявними матеріалами справи( а.с.182,183).

Більш того, аргументи апеляційної скарги проте, що суд розглянувши справу 28 грудня 2021 року, позбавив її можливості заявити клопотання про призначення у справі повторної судової почеркознавчої експертизи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки по-перше, наявність такого клопотання станом на 28 грудня 2021 року матеріалами справи не підтверджено, а по-друге, маючи при собі примірник клопотання у письмовому вигляді з доказами направлення такого стороні позивача, таке не позбавляло можливості представника відповідача надати його до канцелярії суду для передачі судді.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на те, що суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, не застосував до спірних правовідносин правові позиції Великої Палати Верховного Суду, то ухвалене судове рішення суду першої інстанцій підлягає скасуванню та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог (частина 1 статті 141 ЦПК України).

Оскільки в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити, то судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції слід віднести за рахунок позивача.

За подачу апеляційної скарги відповідачем ТОВ «Агроальянс» було сплачено 780 грн.80 коп. З урахуванням задоволення апеляційної скарги за подачу апеляційної скарги з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Агроальянс» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8грн.80 коп.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроальянс» задовольнити.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 28 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроальянс» про визнання додаткової угоди від 21 вересня 2015 року до договору оренди землі №117 від 20 травня 2010 року щодо земельної ділянки з кадастровим номером :35:000:0034, площею 6.28 га, розташованої в межах території Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області, відмовити

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроальянс» () 780 (сімсот вісімдесят) грн .80 коп. судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

______________________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 18 липня 2022 року.