Справа № 199/8870/22
(2/199/3066/22)
РІШЕННЯ

Іменем України

26.12.2022 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Божко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду м. Дніпра цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що йому належить будинок АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстровані відповідачі по справі - ОСОБА_2 син позивача, ОСОБА_3 невістка, ОСОБА_4 - онук, ОСОБА_5 син позивача.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не проживають у спірному будинку з 2019 року. ОСОБА_5 зареєстрований за вищевказаною адресою з 2000 року, однак з 2016 року там не проживає.

За таких обставин, позивач просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Відповідачі надали заяви про визнання позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивачу відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.06.2016 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Коцар І.В., належить будинок АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки № 6048 про склад сім`ї у вказаному будинку зареєстровані відповідачі по справі, однак ОСОБА_5 у будинку не проживає з 2016 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 там не проживають з 2019 року, що підтверджується актами голови квартального комітету № 28 від 17.09.2022 року та 14.12.2022 року.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України).

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії").

Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оскільки відповідачі по не проживають в житловому приміщенні з 2016 року - ОСОБА_5 , інші з 2019 року, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача щодо визнання відповідачів по справі такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є законними та обґрунтованими, а тому повинні бути задоволенні.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992,40 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 12,81,133,141,200, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням,- задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_4 ) такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 992,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 992,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 992,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 992,40 грн.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя В.В. Руденко