Справа № 344/8169/20
Провадження № 2/344/351/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року м.Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді - Антоняка Т.М.,

секретарів: Максимів Н.С., Горайської Ю.В., Підхомної Н.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом Івано-Франківського національного медичного університету до ОСОБА_3 про визнання поширеної інформації недостовірною та захист честі, гідності та ділової репутації,-

В С Т А Н О В И В:

Івано-Франківський національний медичний університет звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недостовірною та такою, що порушує права Івано-Франківського національного медичного університету на повагу до гідності, честі та недоторканість ділової репутації інформацію, розповсюджену ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 в соціальній мережі Фейсбук для широкого кола осіб. Позивач просить зобов`язати ОСОБА_3 спростувати поширену відносно Івано-Франківського національного медичного університету недостовірну інформацію, шляхом опублікування в соціальній мережі.

В обґрунтування позову зазначається, що 10 березня 2020 року ОСОБА_4 опублікувала в соціальній мережі Фейсбук інформацію наступного змісту: «Вибачте за таке! Але вже просто дістало. Кафедра мофознавства медичний університет. Ну скажіть, невже студенти це худоба якась? Якщо ви проводите нам тут лекції, то можна нормальних умов? Хоча б для того, щоб по-людське сходити в туалет?! Чого їдучи на пари, я маю нервово думати де б мені зупинитись, щоб були нормальні умови в туалеті?! Це стид і срам!». Інформація щодо Івано-Франківського національного медичного університету була поширена відповідачкою в соціальній мережі Фейсбук для широкого кола осіб. Внаслідок чого неправдива інформація про те, що на фотографії зображений туалет медичного університету, стала відомою широкому колу осіб. Зазначена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності. Туалет, що зображений на фотографії, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Дані приміщення орендуються університетом (копія договору оренди майна додається) і туалет, зображений на фотографії, знаходиться в спільному користуванні орендаря - Івано-Франківського національного медичного університету і балансоутримувача майна КП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», обслуговування якого здійснюється почергово. Інформація, поширювана щодо Івано-Франківського національного медичного університету відповідачем, по-перше має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам, абітурієнтам, студентам, їх батькам та журналістам про порушення загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, такою, що порушує немайнові права та ділову репутацію Івано-Франківського національного медичного університету, по-друге не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Поширення інформації у соціальній мережі Фейсбук порушує немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію Університету та свідчить про принизливе ставлення відповідачки до Івано-Франківського національного медичного університету, що, в свою чергу, впливає на зниження його ділової репутації. Позивач вважає, що поширенням вказаної інформації відповідачка створила негативну соціальну оцінку діяльності Івано-Франківського національного медичного університету в очах оточуючих, порушивши ділову репутацію Івано-Франківського національного медичного університету, оскільки діяльність закладів вищої освіти є соціально важливою, передбачає безперервний процес виховання студентів, молоді та взаємодії з ними. На думку позивача, поширення недостовірної інформації щодо Івано-Франківського національного медичного університету відповідачкою завдано шкоди немайновим інтересам, порушивши гідність, честь та ділову репутацію.

Представником відповідачки адвокатом Чмиховим Ю.А. подано відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги представник заперечує, вважає їх необгрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. З позовної заяви та її додатків неможливо встановити ні видання/ресурс, на якому був розміщений вказаний допис, ні особу, якою даний допис був розміщений, ні особу, якою здійснювалось фотографування сторінки, ні час з датою даної публікації, ні місце, де саме дана публікація розміщувалась; незрозуміло, коли саме зроблено скрін-шот оспорюваної публікації, у який спосіб та які засоби при цьому використовувались; незрозумілим також залишається факт чому позивач, ознайомившись із змістом вказаного допису користувача « ОСОБА_5 », вирішив звернутись із позовом та вимагає його спростування саме від ОСОБА_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , а не від іншої особи на ім`я ОСОБА_6 , яких на запит в соціальній мережі «Фейсбук» видає більше 10-ка?; незрозумілим є і твердження про те, що даний допис стосується конкретно Івано-Франківського національного медичного університету, а не будь-якого іншого медичного університету України та порушує його особисті немайнові права; чим саме порушені права позивача та яка саме шкода йому завдана. Виходячи із системного аналізу встановленої судової практики, роздруківки із сторінки в соціальних мережах таких як «Фейсбук» чи «Вконтакті» тощо, яка ніби-то створена під іменем відповідачки, не можуть бути допустимими доказами, оскільки їх дійсність неможливо перевірити. У зазначених соціальних мережах будь-яка особа може створити сторінку користувача під будь-яким іменем і наповнити його контентом (пости, публікації, фото, повідомлення), який ніби-то може мати відношення до реальної особи, якою не є сам користувач. Позивач помилково стверджує, що пост користувача соціальної мережі Фейсбук «Kateryna Maslyak» висловлений в імперативній стверджувальній формі із прямим посиланням на Івано-Франківський національний медичний університет. Аналізуючи вказану у позові публікацію та інформацію можна дійти висновку, що жодне з виловлювань в розумінні змісту в цілому, не вириваючи окремих слів, словосполучень або фраз з контексту, не містять у собі інформації, яка, в розумінні норм законодавства, містила б твердження про факти. Вислови та міркування, викладені у публікації, є оціночними судженнями з приводу санітарного стану вбиральні, виражають суб`єктивну думку автора, а тому не підлягають доказуванню. Твердження користувача соціальної мережі Фейсбук « ІНФОРМАЦІЯ_2 » очевидно є припущенням щодо можливих дій, які варто було б вчинити для належного забезпечення студентам кафедри мовознавства медичного університету санітарними умовами, однак, аж ніяк не містить посилань на порушення норм закону. В оспорюваній позивачем публікації явно використовується алегорія, а саме публікація побудована в сатиричному стилі. Оціночні судження спрямовані на загал та на сприйняття аудиторією загалом даної інформації в цілому. Відповідач вважає, що поширена інформація сама по собі не порушує особистих немайнових прав позивача, оскільки в ній не стверджується про вчинення аморальних дій саме конкретно позивачем, а лише в загальному дана оцінка ситуації щодо належного забезпечення студентів санітарними умовами для навчання. Висловлена у позовній заяві негативна оцінка описаних фактів та явищ надана самим позивачем є єдиним суб`єктивним доказом порушення особистого немайнового права позивача, будь-яких інших доказів негативного відображення цієї інформації, як і наслідків такого відображення, не надано. Також до позовної заяви додано фото туалету, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у приміщенні, яке орендується позивачем та перебуває у спільному користуванні позивача і КП «Івано-Франківське ОБТІ», а його обслуговування здійснюється почергово, що підтверджується доданим до позовної заяви договором оренди від 17.05.2017 року. Зі змісту даного договору оренди слідує, що орендар зобов`язується підтримувати чистоту Об`єкта оренди в належному стані, що відповідає установленим санітарно-гігієнічним правилам співжиття прийнятим в суспільстві вимог та принципів етики і моралі. Таким чином відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог Івано-Франківського національного медичного університету до ОСОБА_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 про визнання поширеної інформації недостовірною та захист честі, гідності та ділової репутації; стягнути з Івано-Франківського національного медичного університету на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу (а.с. 26-33).

З відповіді на відзив (а.с. 97-102) вбачається, що 17.07.2020 року Івано-Франківський національний медичний університет замовив у Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. М.С. Бокаріуса проведення експертного лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження писемного мовлення, а саме допису з фотографією, який ОСОБА_4 опублікувала в соціальній мережі ОСОБА_7 . На підставі зазначеного висновку експерта встановлено, що текст, розміщений у соціальній мережі Фейсбук, дійсно має негативний зміст щодо кафедри мовознавства медичного університету, що посягає на честь, гідність і ділову репутацію позивача. Відповідачка у своєму відзиві на позовну заяву стверджує, що текст публікації є оціночним судженням і спростуванню не підлягає. Відповідно до експертного висновку текст публікації містить в собі висловлювання спонукального характеру, а саме «Кафедра мовознавства медичний університет. Ну скажіть, невже студенти худоба якась? Якщо ви проводите нам тут лекції, то можна нормальних умов? Хоча б для того, щоб по-людськи сходити в туалет?! Чого їдучи на пари, я маю нервово думати де б мені зупинитися, щоб були нормальні умови в туалеті?!». Експертиза підтверджує, що дана публікація, у більшій своїй частині, не містить оціночних суджень, а отже підлягає спростуванню. Університетом проаналізовано назви всіх структурних підрозділів медичних університетів. З аналізу назв кафедр усіх медичних університетів України встановлено, що кафедра мовознавства є тільки в структурі Івано-Франківського національного медичного університету, що підтверджує те, що публікація стосується кафедри мовознавства Івано-Франківського національного медичного університету. За таких обставин позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує права Івано-Франківського національного медичного університету на повагу до гідності, честі та недоторканість ділової репутації інформацію, розповсюджену ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 в соціальній мережі Фейсбук для широкого кола осіб; зобов`язати ОСОБА_4 спростувати поширену відносно Івано-Франківського національного медичного університету недостовірну інформацію, шляхом опублікування в соціальній мережі Фейсбук спростування; стягнути з ОСОБА_4 на користь Івано-Франківського національного медичного університету судовий збір за подання позовної заяви та витрати на проведення експертно-лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження писемного мовлення в розмірі 7060, 61 грн.

Із заперечення представника відповідача (а.с. 162-166) слідує, що посилання позивача на те, що на особистій сторінці користувача соціальної мережі Фейсбук « ІНФОРМАЦІЯ_2 » контенту, який позивач називає особистими фотографіями відповідача та ряд інших публікацій, абсолютно абсурдним, оскільки із доданих до відповіді на відзив документів взагалі неможливо встановити навіть контури осіб на фото, не те щоб приблизну схожість особи на цих фото відповідача. Крім того, позивачем не додано жодного доказу щодо «інших публікацій», які б підтверджували авторство саме відповідача на даній сторінці користувача « ОСОБА_5 », а в контексті стрімкого розвитку сучасних технологій наявність навіть чітких фотографій, реальних осіб на сторінці користувачів не може бути належним доказом приналежності даної сторінки цій конкретній особі. Тому позивачем так і не доведено факт поширення оспорюваного допису саме відповідачкою. Дана позиція знаходить своє відображення, зокрема, в ухвалі ВГСУ у від 26.07.2017 року по справі № 908/1255/16. Вважає дещо незрозумілою аргументацію позивача щодо графіку роботи прибиральниці, оскільки позивач, як особа що надає навчальні/освітні послуги на постійній основі в ранковий та денний час, не може стверджувати про наявність обов`язку утримувати лекційні приміщення та місця загального користування в належних санітарно-гігієнічних умовах лише в період роботи прибиральниці, адже будучи ВНЗ, в першу чергу забезпечує належні умови для проведення занять, крім того позивач, як роботодавець, самостійно встановлює/погоджує робочий графік для усіх працівників, в тому числі і прибиральницям. Дані твердження та додані докази не стосуються предмету даного спору, оскільки жодним чином не спростовують обставин викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідач не погоджується із вимого позивача щодо стягнення з відповідача витрат на проведення даного експертного дослідження у сумі 7 060 грн 61 коп., оскільки експертне дослідження проведено за бажанням позивача, який скористався своїм правом на забезпечення належної доказової бази для підтвердження власних позовних вимог. Враховуючи той факт, що позивач на підставі власних договірних відносин з експертною установою замовив проведення експертного дослідження, відповідач не повинен нести матеріальний тягар використаного позивачем права додати висновок експертного дослідження на підтвердження своїх доводів. Крім того, поданий позивачем експертний висновок не відповідає положенням п. 5 ст. 106 ЦПК України. Експерт не виявив інформації, яка б свідчила про те, що оскаржуваний допис стосується саме позивача. Позивач так і не довів факт порушення його особистих немайнових прав і в чому дане порушення полягало, не довів факт понесений ним будь-якої шкоди в результаті опублікування спірного допису, а також не пояснив, яку саме інформацію позивач бажає щоб відповідачка спростувала. За таких обставин представник позивача просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала у повному обсязі. Просила задовольнити позов у повному обсязі. В подальшому не прибула у судове засідання, подавши письмовий виступ у судових дебатах.

Відповідачка не прибула в судове засідання, її представник заперечив щодо позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. В подальшому не прибув у судове засідання, подавши письмовий виступ у судових дебатах та заяву про розгляд справи без його участі.

Заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що ОСОБА_3 дійсно є студенткою медичного факультету спеціальність "Медицина" Івано-Франківського національного медичного університету, денна форма навчання, бюджетне фінансування (а.с.107).

Висновком експертного лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження писемного мовлення, складеного 05.11.2020 року судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.Засл.проф. М.С. Бокаріуса встановлено, що у тексті оспорюваної публікації міститься: інформація негативного характеру щодо кафедри мовознавства медичного університету; містить у своїй структурі оцінні судження і спонукання; висловлення адресантом прохання вибачити його за публікацію; висловлення адресантом негативного ставлення до того, що вбиральня на кафедрі мовознавства медичного університету не придатна для користування; висловлення адресантом претензій до співробітників кафедри мовознавства медичного університету зі спонуканням змінити ставлення до студентів і забезпечити їм нормальні умови в туалетній кімнаті (а.с. 124-135).

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (ч. 4 ст. 32 Конституції України).

Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова) судам роз`яснено, що статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

У пункті 15 Постанови роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

У пункті 19 вказаної Постанови також роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Порушенням або ж приниженням ділової репутації суб`єкта господарювання (підприємця) слід розуміти поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності у зв`язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів і такі дії можуть завдавати моральної чи матеріальної шкоди суб`єктам господарювання.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Так, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому і самореалізації кожної окремої особи. Суд враховує правову позицію ЄСПЛ щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «факти». Так, у п.39 рішення ЄСПЛ від 28.03.2013 у справі «Нова Газета» і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У п.75 рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.

Позивач повинен довести факт поширення саме недостовірної інформації відповідачем (а не оціночних суджень), а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У пункті 46 рішення у справі LINGENS V. AUSTRIA (08 JULY, Серія А, № 103), зазначено, що наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. У пункті 42 рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» (заява № 72713/01) зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELS v. BELGIUM, стор. 236, параграф 47).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права для розгляду цієї справи суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 20.05.2019 року по справі № 591/7099/16-ц, в якій зазначено, що будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Також суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 року по справі №758/14324/15-ц, відповідно до якого мовні обороти, які не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно особи позивача не є порушенням балансу між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію.

Позивач стверджує, що інформація, поширена відповідачкою щодо Івано-Франківського національного медичного університету має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам, абітурієнтам, студентам, їх батькам та журналістам про порушення загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, такою, що порушує немайнові права та ділову репутацію Івано-Франківського національного медичного університету, не є оціночним судженням. Поширенням вказаної інформації відповідачка створила негативну соціальну оцінку діяльності Івано-Франківського національного медичного університету в очах оточуючих.

У той же час, позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували авторство оскаржуваного позивачем допису саме особи, до якої закладено позов - ОСОБА_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , а також не надано належних доказів, які б підтверджували, що оскаржуваний допис стосується конкретно позивача - Івано-Франківського національного медичного університету, а не будь-якого іншого медичного університету України.

Стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів стосовно порушення особистих немайнових прав, завдання шкоди відповідним особистим немайновим благам або перешкоджання йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право внаслідок поширення оспорюваної інформації. Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року, зазначені обставини є обов`язковою ознакою юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову в зазначеній категорії справ.

Позивачем долучено до позову фото туалетного приміщення (а.с.14), проте позивачем таким чином не доведено видання (ресурсу), на якому розміщений оспорюваний допис, з даного фото неможливо встановлено особу, якою даний допис був створений, як і неможливо достовірно встановити особу, якою здійснювалось фотографування сторінки, не встановлено часу з датою даної публікації, місце, де саме дана публікація розміщувалась, не доведено коли саме зроблено скрін-шот оспорюваної публікації та у який спосіб і які засоби при цьому використовувались.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

У даному випадку повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Таким чином, зазначена інформація не є такою, що носить стверджувальний характер, а носить характер оціночних суджень і є ні чим іншим, як суб`єктивною думкою автора спірного допису. Аналогічні обставини викладені в ухвалі ВССУ від 06.09.2017 року по справі № 161/10978/15-ц, а також схожу позицію ВССУ викладено в ухвалі від 31.05.2017 року по справі № 757/1751 1/15-ц в якій суд відхилив доводи позивача в аналогічній справі виходячи з того, що «...висловлювання відповідачів є критикою та оціночним судженням, оскільки, є лише вираженням їх особистих поглядів про процеси, пов`язаних зі схемами позивача, і ніяким чином не ствердженням про конкретні дії в цьому позивача».

Відтак, можна стверджувати, що оскаржувані висловлювання на відкритій публічній сторінці в соціальній мережі «Facebook» є оціночними судженнями, які не підтверджують авторство відповідача та які не вказують, що оскаржуваний допис стосується конкретно Івано-Франківського національного медичного університету. Таким чином, судом, не встановлено порушення прав позивача, а позивачем в судовому засіданні не доведено, яку саме шкоду йому було завдано.

Суд відхиляє долучений позивачем висновок експертного лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження писемного мовлення № 12732 від 05.11.2020 року, що проведений Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім.Засл.проф. М.С. Бокаріуса, зважаючи, що сам по собі висновок експертизи про визнання інформацією негативного характеру ще не свідчить про її недостовірність або про те, що ця інформація є такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію.

Враховуючи, що стороною позивача не доведено обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, то у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме вартості експертного дослідження суд зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частинами 6, 7 статті 139 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 179) за проведення експертно лінгвістичного (семантико-тексуального) дослідження писемного мовлення позивачем сплачено кошти у розмірі 7060 гривень 61 коп., які не підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача, оскільки у задоволенні позовних вимог судом відмовлено у повному обсязі.

Таким чином, вирішуючи питання щодо судових витрат, а саме судового збору та понесених витрат за проведення експертного дослідження, суд, керуючись ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в позові, покладає судові витрати за позивачем.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст. 137 ЦПК України визначено критерії, за якими визначається співмірність витрат на оплату послуг адвоката.

Виходячи з положень п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката визначаються, в тому числі на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

В підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу суду представником відповідачки було надано Договір № 18 від 31.07.2020 року, укладеного між ОСОБА_3 та адвокатом Чмиховим Ю.А. про надання правової допомоги (а.с. 80-85), додаткова угода № 1 до договору № 18 про надання правововї допомоги від 31.07.2020 року (а.с. 86), акт приймання виконаних робіт від 15 лютого 2021 року (а.с. 87) та довідку від 15.02.2021 року (а.с. 88), згідно якої відповідачка оплатила послуги адвоката на суму 10 000 грн. 00 коп.

Враховуючи викладене, відповідно до ст.141 ЦПК України, понесені ОСОБА_3 судові витрати в сумі 10 000 грн. підлягають до стягнення з Івано-Франківського національного медичного університету.

Також суд розглянувши Договір № 18 від 31.07.2020 року, укладений між ОСОБА_3 та адвокатом Чмиховим Ю.А. про надання правової допомоги (а.с. 80-85) та додаткову угоду до нього (а.с. 86), відповідно до умов яких гонорар адвоката складався з двох частин. Так пункт 2 додаткової угоди № 1 до договору № 18 про надання правововї допомоги від 31 липня 2020 року (а.с. 86) передбачав, що Замовник незалежно від того, чи досягнуто мету представництва сплачує адвокату за представництво: в суді першої інстанції - 10 000 грн; в суді апеляційної інстанції - 3 000 грн; в суді касаційної інстанції - 2 000 грн. А пункт 3 передбачав, що якщо буде досягнуто мету представництва (прийнято судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Івано-Франківського національного медичного університету по справі №344/8169/20), клієнт додатково сплачує адвокату гонорар в розмірі 4 000 грн., у випадку часткового задоволення позовних вимог на користь Замовника, даний гонорар становить пропорційну суму до репутаційних втрат щодо можливих задоволених позовних вимог.

Велика палата Верховного суду по справі №904/4507/18 від 12 травня 2020 року вказала, що гонорар успіху є складовою частиною гонорару адвоката передбаченого договором про надання правової допомоги, і є дійсним зобов`язанням, яке відповідає статті 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Розмір загального гонорару адвокату передбаченого договором про надання правової допомоги не виходить за межі розумності.

Отже, суд приходить до висновку про відшкодування відповідачці додаткової оплати (гонорару успіху), яка відповідно до умов п.4.9 Договору № 18 від 31.07.2020 року не включається до гонорару в розумінні п.4.5 даного Договору та складає 4 000 грн. Таким чином, дану суму в розмірі 4 000 грн. слід стягнути з Івано-Франківського національного медичного університету на користь ОСОБА_3 .

Відповідно до частини п`ятої статті 268 Цивільного процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4-13,76-89,258-273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Івано-Франківського національного медичного університету до ОСОБА_3 про визнання поширеної інформації недостовірною та захист честі, гідності та ділової репутації - відмовити.

Стягнути з Івано-Франківського національного медичного університету на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 14 000 (чотирнадцять тисяч) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.М. Антоняк

Повний текст рішення складено та підписано 26.05.2022 року.