ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7941/22 Справа № 206/5096/21 Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А. О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

Головуючого судді-доповідача Никифоряка Л.П.

Суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.,

за участі секретаря судового засідання Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро справу що виникла з цивільних правовідносин за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи ОСОБА_3 про визнання договору частково недійсним, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_4 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 27 вересня 2022року (головуючий у суді першої інстанції Сухоруков А.О.), -

В С Т А Н О В И В:

В позові пред`явленому до суду 10 листопада 2021року ОСОБА_1 виклав вимоги до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_2 02 грудня 2015року Договір, в частині покупця, визнавши покупцем квартири ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову заявник зазначив, що квартиру за Договором було придбано відповідачем за кошти в загальній сумі 11 100,00доларів США, які належали позивачу в результаті продажу своєї частки в іншому спадковому майні і були отримані за усною домовленістю дочкою позивача ОСОБА_2 саме для придбання іншого нерухомого майна для ОСОБА_1 однак відповідач даної умови не виконала ні на час укладення договору ні на час звернення до суду.

На думку позивача, оплата квартири за рахунок належних позивачу коштів є підтвердженням того, що саме ОСОБА_1 є покупцем квартири АДРЕСА_1 , та це є підставою недійсності правочину, в частині покупця і визнання позивача покупцем, оскільки Договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які ним обумовлені в частині визнання ОСОБА_2 покупцем і власником квартири згідно положень частини першої статті 235 та статті 203 Цивільного кодексу України.

Також, з огляду на наведені обставини, позивач вважав, що недійсність окремої частини правочину немає наслідком недійсності правочину в цілому.

В суді першої інстанції, у відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 стверджувала, що вона у законний спосіб набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , у відповідності до наявної між сторонами усної домовленості за кошти виручені від продажу квартири АДРЕСА_2 , які сам ОСОБА_1 віддав відповідачу, право власності на нову квартиру було оформлено саме на ОСОБА_2 за усним погодженням з ОСОБА_1 , який в подальшому не виявив бажання зареєструвати місце свого проживання в цій квартирі. Водночас, ОСОБА_2 стверджувала, що позивачем пропущений строк звернення до суду за захистом свого права, оскільки події мали місце 02 грудня 2015року, а ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом за межами строку позовної давності, який закінчився 02 грудня 2018року.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2022року відмовлено в позові. Згідно висновків суду не підтверджені обставини з приводу того, що квартира була придбана за кошти ОСОБА_1 та для нього, так як передачу коштів не підтверджено належними засобами доказування. Суд виходив з того, що не підтверджена наявність усної домовленості про придбання квартири ОСОБА_2 для ОСОБА_1 за кошти останнього, оскільки такий правочин потребував письмової форми.

З рішенням суду позивач не погодився, в апеляційній скарзі представник останнього висловила вимогу про скасування рішення та задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що суд допустив порушення норм матеріального права та не врахував що обставини про отримання коштів від продажу іншого спадкового майна особисто ОСОБА_2 в загальній сумі 11 100,00доларів США, останньою визнавались, так само як і наявність усної домовленості про купівлю квартири для батька ОСОБА_1 , також наведені обставини були встановлені в іншому рішенні суду між цими ж сторонами, яке набрало законної сили.

В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що відповідно до фактичних обставин квартиру було придбано за кошти позивача і для нього, що є підставою для визнання договору недійсним лише в частині, що стосується покупця і є всі підстави для визнання за цим договором покупцем позивача, інших підстав для визнання угоди недійсною немає.

Також заявник стверджував про те, що за змістом позову не було потреби вивчати і досліджувати сам договір, умови якого не оспорювались, вимоги позивача зводились лише до переведення прав покупця за договором на позивача і визнання його покупцем.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 заперечила вимоги ОСОБА_1 . Обґрунтовувала відзив тим, що в рішенні суду дотримано положень чинного законодавства. На думку, заявниці вона у законний спосіб набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , у відповідності до наявної між сторонами усної домовленості за кошти виручені від продажу квартири АДРЕСА_2 , які сам ОСОБА_1 віддав відповідачу.

Також право власності на вказану квартиру було оформлено саме на ОСОБА_2 за усним погодженням з ОСОБА_1 , який в подальшому не виявив бажання зареєструвати місце свого проживання в новій квартирі.

Водночас, ОСОБА_2 стверджувала, що позивачем пропущений строк звернення до суду за захистом свого права, оскільки події мали місце 02 грудня 2015року, а ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом за межами строку позовної давності, який закінчився 02 грудня 2018року.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення позивача та його представника, також пояснення відповідача та її представника, за відсутності третьої особи явка якої є необов`язковою, повідомленої про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

03 листопада 2015року ОСОБА_1 як співвласник квартири АДРЕСА_2 уклав договір про продаж належної йому Ѕ частки квартири за ціною 149954,00грн /копія договору купівлі-продажу а.с.21-23/.

В подальшому ОСОБА_1 звернувся з позовом про відшкодування шкоди що становила половину вартості квартири АДРЕСА_2 в сумі 11300,00доларів США за рахунок ОСОБА_2 , яка згідно позовних вимог заволоділа коштами і відмовилася виконувати усну домовленість що існувала між сторонами про придбання іншої квартири менших розмірів для ОСОБА_1 /а.с.88-91/.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2019року суд встановивши існування між сторонами домовленості в усній формі про доручення позивачем його дочці ОСОБА_2 придбати квартиру за кошти, що були отримані від продажу частки у квартирі АДРЕСА_2 , відмовив в задоволені позову з тих підстав що позивачем не доведено існування між учасниками справи деліктних правовідносин. Заразом судом роз`яснено можливість захисту порушеного права в інший спосіб /а.с.24-27/.

Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно містить відомості про те, що приватним нотаріусом Румянцевою І.О. 02 грудня 2015року о 17:27:35 на підставі Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 зареєстроване право приватної власності за ОСОБА_2 /а.с.12-13/.

Письмові документи з медичних установ містять відомості про те, що ОСОБА_1 звертався за медичною допомогою через травмування отримане 26 березня 2020року та отримував лікування за діагнозом перелом шийки правого стегна із зміщенням /а.с.28-30/.

Попередній розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу відповідачу представником адвокатом Кадниковою Людмилою Геннадіївною містить відомості про характер правової допомоги, кількість витраченого часу та розрахунок вартості за таку допомогу в розмірі 4540,00грн /копії договору, попередній розрахунок, акт приймання-передачі наданих послуг та квитанція а.с.53-54, 92, 108/.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вдався до оцінки належності засобів доказування факту отримання ОСОБА_2 коштів від ОСОБА_1 в сумі 11100,00доларів США також виходив із необхідності письмового підтвердження наявності усної домовленості щодо придбання відповідачем за кошти і для позивача іншої квартири.

Інші правові підстави для відмови в позові суд вбачав у тім, що позивач не надав самого тексту спірного правочину, договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 02 грудня 2015року, і суд був позбавлений можливості дати правову оцінку договору щодо його невідповідності вимогам законодавства, при цьому обмежився посиланням на те, що позивач не скористався своїми процесуальними правами щодо витребування доказів судом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що є доведеними обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції не визнав встановленими та суд неправильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України - ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом наведеної норми предмет цього договору складає відплатна передача майна у власність та істотною умовою договору купівлі-продажу виступає обов`язок продавця передати майно у власність другої сторони в обмін на зустрічну дію покупця по сплаті продавцеві обумовленої в договорі грошової суми за прийняте майно.

Статями 202 - 204 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків та особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 203 ЦК України одними із загальних вимог, дотримання яких необхідно для дійсності правочину, є вимоги з приводу відповідності змісту правочину Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства; та щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

У даній справі сторони не заперечували обставин укладення письмового договору із додержанням вимог про нотаріальне посвідчення на умовах визначених в тексті договору, також відсутній спір щодо факту передачі майна від продавця до покупця і отримання коштів за майно, а також щодо реєстрації права власності на квартиру за відповідачем, та висновки суду в цій частині не були оскаржені і не можуть бути предметом перевірки апеляційного суду.

Спір виник з приводу підтвердження обставин щодо отримання ОСОБА_2 належних ОСОБА_1 коштів і здійснення за ці кошти фактичної оплати продавцю за квартиру АДРЕСА_1 та направленості її волі на здійснення такої оплати, і щодо фактичного набуття позивачем права власності на цю квартиру.

За умовами частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У даній справі ОСОБА_2 в суді першої інстанції, у відзиві на позовну заяву визнавала те, що квартиру АДРЕСА_1 вона придбала за кошти належні ОСОБА_1 від продажу частини його спадкового майна, які були передані відповідачу згідно наявної між сторонами усної домовленості для придбання квартири саме позивачу.

Про визнання відповідачем наведених обставин йшлося також в апеляційному суді у відзиві на апеляційну скаргу, в якому відповідач ОСОБА_2 також визнавала обставини щодо отримання належних ОСОБА_1 коштів в сумі 11100,00доларів США і придбання за ці кошти квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 02 грудня 2015року укладеного з ОСОБА_3 , для ОСОБА_1 , згідно усної домовленості між ними.

Наявність зазначених обставин позивач саме і пов`язував із тим, що відповідач їх визнає, водночас посилався на встановлення таких обставин в постанові Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2019року ухваленого за результатами його позову до відповідача, тобто рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили.

Виходячи з аналізу процесуальних норм права, преюдиційність фактів, які є підставою для звільнення від доказування відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними /ті самі особи або особа/ і об`єктивними /предмет спору, предмет доказування/ межами, за якими обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Та саме наявність визнання обставин, в тій її частині, в якій воно міститься у відзиві на позов та у відзиві на апеляційну скаргу апеляційний суд вважає беззаперечним доказом, який був вирішальним для результатів розгляду даної справи.

Підтверджена в такий спосіб домовленість сторін з приводу того, що квартира придбалась для ОСОБА_1 за кошти останнього, спростовує висновки суду першої інстанції з приводу неможливості вирішення спору без правового аналізу самого правочину, оскільки в правочині положення про те, що продавець не отримав належних йому грошових сум до підписання договору та інші умови договору не оспорювались. За конкретних обставин можна вважати виконаним укладений договір, однак суд першої інстанції не розглянув суті аргументів заявника та не врахував що за обставинами у даній справі, на чому зауважував саме ОСОБА_1 він є покупцем, оскільки йшлося про сплату за придбану квартиру саме належних йому коштів.

За змістом обставин що встановлені, підтверджується факт сплати коштів за товар по договору купівлі-продажу належних позивачу і оплата здійснювалась за майно яке набувалось на користь ОСОБА_1 .

Оспорюваний правочин не містить інших недоліків про які між сторонам виникав би спір щодо умов договору, порядку передачі товару покупцеві чи строків і порядку сплати за договором, через що, суд був зобов`язаний оцінити достовірність тверджень позивача про належність йому сплачених за договором грошей та направленість волевиявлення покупця на придбання квартири саме позивачу.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Та рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами без встановлення відповідних фактів. Визначальним у даній справі є не безпосередньо вид чи характеристика умов передбачених в чинному законодавстві, а істотних умов щодо яких сторони досягли згоди та керуючись якими уклали договір, а також фактичних обставин у даній справі.

За підтверджених обставин, не ставиться під сумнів правомірність чи дійсність Договору в цілому.

Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення та пункт другий частини 2 статті 16 ЦК України вказує, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним в частині покупця.

Відповідно до положень статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права правочин у даній справі не порушує законодавства. Та стосовно обставин справи спростування презумпції правомірності договору купівлі-продажу від 02 грудня 2015року укладеного продавцем ОСОБА_3 з покупцем ОСОБА_2 не було, оскільки недійсність Договору прямо законом не встановлена, однак ОСОБА_1 довів те, що квартиру за договором було придбано за його кошти та для нього. Справжнє волевиявлення сторін договору було направлено на перехід саме до ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Вираження волі сторін зводилось до переходу до покупця ОСОБА_1 права власності на квартиру за ціну, яку визначено в договорі та на умовах оплати коштів до підписання цього договору, що охоплюється поняттям договору купівлі-продажу відповідно до положень цивільного законодавства.

Визнання в цілому договору недійсним, з огляду на вимоги позивача, не становлять предмету доказування у даній справі, позовні вимоги зводились тільки до заміни покупця та правомірність договору в іншій частині не входила до предмету спору.

Предмет спору в даній справі, визначений самостійно позивачем як складова частина одного із основоположних принципів судочинства не охоплював обставин щодо правомірності договору по своїй суті чи формі.

У цьому аспекті, хоча законність і правомірність виконання договору можуть мати правове значення для сторін договору, в цій справі суд позбавлений можливості такі питання розглядали.

Також ніщо не вказує на те, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, чи що покупець та продавець навмисно, цілеспрямовано приховали інший правочин відсутні правові підстави, передбачені статтею 235 ЦК України для визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Отже, суд першої інстанції не відреагував на доводи позивача, щодо підстав для його звільнення від доказування тих обставин якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, керувався виключно лише самими правовими підставами та аргументами, без врахування і встановлення відповідних фактів, і надав надважливе значення загальним вимогам законодавства, не розглянувши ключових аргументів висунутих позивачем в позовній заяві, з огляду на що рішення не могло задовольнити вимогу законності, передбачену нормами матеріального і процесуального права України.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимоги про законність та обґрунтованість рішення суду, висновки суду здійсненні з порушенням норм матеріального права через невідповідність висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування судового рішення та задоволення позову.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а розмір судового збору при зверненні з апеляційною скаргою складав 2977,20грн, то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2977,20грн судового збору за апеляційну інстанцію, та за суд першої інстанції 1816,00грн, всього 4793,20грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2022року скасувати.

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору частково недійсним.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 02 грудня 2015року посвідчений нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевою за реєстровим номером № 4674, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01, рішення про державну реєстрацію прав № 26692571 від 02 грудня 2015року, укладений між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_2 в частині покупця, визнавши ОСОБА_1 покупцем квартири АДРЕСА_1 за цим договором.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в з розмірі 4793(чотири тисячі сімсот дев`яносто три),20грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 грудня 2021 року.

Судді: