№566/1363/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року смт Млинів, Рівненська області

Млинівський районний суд Рівненської області

в складі головуючої - судді Бандури А.П.,

при секретарі судового засідання Назаркевич О.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Симчука Н.В.,

представника відповідача адвоката Ляшука М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Млинів Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Острожецької сільської ради Дубенського району Рівненської області про стягнення моральної шкоди завданої незаконним рішенням.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в Млинівський районний суд з позовом до Острожецької сільської ради Дубенського району Рівненської області про стягнення моральної шкоди завданої незаконним рішенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 02 вересня 2020 року він звернувся до відповідача Острожецької сільської ради Млинівського району Рівненської області, у комунальній власності та розпорядженні якої перебуває орендована ним земельна ділянка, з заявою про поновлення договору оренди на земельну ділянку водного фонду, яка розташована на території села П`яннє Дубенського району Рівненської області в межах населеного пункту, площею 4,97 га, кадастровий № :01:003:0161 для потреб риборозведення, терміном на 10 років. Також до заяви ним було надано відповідачу проект додаткової угоди з викладеними у ній змінами, які він бажав внести до договору.

24 вересня 2020 року він отримав від відповідача лист за № 906 від 21 вересня 2020 року у якому його повідомили, що орендодавець Острожецька сільська рада не згідна із змінами істотних умов договору, які були запропоновані ним в доданій до заяви додатковій угоді, а тому, з підстав передбачених ч. 4 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», на думку відповідача, його переважне право як орендаря на укладення договору оренди землі припинилося. На підставі вищенаведеного, згідно з рішенням Острожецької сільської ради № 1470-37/2020 від 11.09.2020 року «Про поновлення договору з громадянином ОСОБА_1 » було вирішено відмовити йому у поновленні договору оренди земельної ділянки водного фонду, що зареєстрований у Млинівському районному відділі Рівненської регіональної філії центру ДЗК від 04 жовтня 2010 року за № 7, у зв`язку з недосягненням домовленості щодо істотних умов договору, а саме щодо площі земельної ділянки.

Вважаючи вказане рішення відповідача незаконним та таким, що підлягає до скасування, 02 жовтня 2020 року він звернувся до Млинівського районного суду Рівненської області з позовом до Острожецької сільської ради Млинівського району Рівненської області про визнання незаконним та скасування вище вказаного рішення та зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 10 лютого 2021 року йому було відмовлено у задоволенні вище вказаного позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції він оскаржив його до Рівненського апеляційного суду. Постановою Рівненського апеляційного суду від 18 травня 2021 року, рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 10 лютого 2021 року було скасувано, а його позов до Острожецької сільської ради Млинівського району Рівненської області задоволено повністю. Визнано незаконним і скасовано рішення Острожецької сільської ради Млинівського району Рівненської області №1470-37/2020 від 11 вересня 2020 року "Про поновлення договору з громадянином ОСОБА_1 " Зобов`язано Острожецьку сільську раду Млинівського району Рівненської області повторно розглянути його заяву про поновлення договору оренди на земельну ділянку водного фонду, що зареєстрований у Млинівському районному відділі Рівненської регіональної філії "Центру ДЗК" від 04.10.2010 №67, що розташована на території села П`яннє Млинівського району Рівненської області в межах населеного пункту, площею 4,97 га, кадастровий номер: :01:003:0161, для потреб риборозведення, терміном на 10 (десять) років.

Так як для захисту своїх прав та інтересів під час розгляду вище вказаної справи, він, позивач, змушений був звернутися за правовою допомогою до адвоката Шмайхеля А.А., у зв`язку з чим поніс витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 11500,00 грн., то вважає, що сума сплачених коштів ним адвокату за надання правничої допомоги є майновою шкодою (збитками) яку він зазнав внаслідок незаконного рішенням органу місцевого самоврядування, а саме, внаслідок незаконного рішення Острожецької сільської ради Млинівського району Рівненської області №1470-37/2020 від 11 вересня 2020 року "Про поновлення договору з громадянином ОСОБА_1 ".

Крім матеріальної шкоди, незаконним рішенням відповідача йому також було завдано моральної шкоди, яку він оцінює в сумі 30000,00 грн., яка полягає у тому, що внаслідок незаконного рішення відповідача він переніс значні моральні переживання, які полягають у наступному. Внаслідок позбавлення його переважного права на оренду вище вказаної земельної ділянки водного фонду, якою він добросовісно користувався протягом десяти років, в умовах недоброзичливого ставлення до нього керівництва Острожецької сільської ради Дубенського району Рівненської області, він вважав, що не має жодних шансів конкурувати на відкритих торгах з іншими зацікавленими в оренді землі та ставка особами, щодо укладення нового договору оренди землі.

У разі надання вище вказаної земельної ділянки в оренду іншим особам, він міг зазнати значних матеріальних збитків, оскільки протягом усіх десяти років ним були затрачені значні кошти, інші матеріальні ресурси та фізична праця для облагородження земельної ділянки та водойми, яка на ній розташована. За свої власні кошти він неодноразово здійснював зариблення ставка і на момент закінчення строку дії договору оренди в ставку залишалася велика кількість належної йому риби, яка могла потрапити до рук нового орендаря, при цьому, вже не будучи законним користувачем земельної ділянки та водойми він не мав можливості здійснити спуск води на ставку та виловити належну йому рибу. Крім того, у разі поновлення вище вказаного договору оренди земельної ділянки водного фонду, він мав намір зареєструватися фізичною особою-підприємцем та здійснювати на водоймі підприємницьку діяльність по риборозведенню, проте внаслідок незаконного рішення відповідача протягом останнього року він так і не зміг цього зробити, внаслідок чого не зміг реалізувати свої потреби та бажання. Також йому прийшилося пережити немало моральних переживань через те, що протягом восьми місяців змушений був доводити свою правоту та незаконність рішення відповідача у суді. Усі зазначені обставини потягли за собою вимушені зміни у його житті, необхідності відшукування додаткових зусиль для організації життя, порушення нормальних життєвих зв`язків, змінився звичний для нього спосіб життя, погіршився стан самопочуття, виникли такі негативні наслідки як: постійна тривога, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга, нервозність та дратівливість.

Просить суд стягнути з Острожецької сільської ради Дубенського району Рівненської області на його користь майнову шкоду в сумі 11500,00 грн. та моральну шкоду в сумі 30000,00 грн., завдані йому внаслідок незаконного рішення Острожецької сільської ради Млинівського району Рівненської області №1470-37/2020 від 11 вересня 2020 року "Про поновлення договору з громадянином ОСОБА_1 ". та стягнути з відповідача Острожецької сільської ради Дубенського району Рівненської області на його користь усі понесені ним судові витрати пов`язані з розглядом даної справи.

24 листопада 2021 року на адресу Млинівського районного суду Рівненської області надійшов відзив сільського голови Острожецької сільської ради Дубенського району Рівненської області Гордійчука Т.М. на позовну заяву в якому він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує.

В обґрунтування відзиву вказано, що відповідач заперечує проти даної позовної вимоги в повному обсязі оскільки витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Відповідач вважає, що понесені позивачем моральні переживання не сягнули рівня страждань, зокрема, тому що твердження позивача про недоброзичливе ставлення керівника Острожецької сільської ради є лише припущенням позивача, яке не підтверджене жодними доказами. Більше того, навіть якби таке ставлення мало б місце, то воно жодним чином не вплинуло б на результати відкритих торгів щодо права оренди на дану земельну ділянку, оскільки чинним законодавством встановлена процедура проведення таких торгів, а відповідно до ст. 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Твердження позивача про те, що у разі надання вище вказаної земельної ділянки в оренду іншим особам, позивач міг зазнати значних матеріальних збитків, оскільки протягом десяти років ним було затрачено значні кошти, інші матеріальні ресурси та фізична праця для облагородження земельної ділянки та водойми не свідчить про заподіяння Позивачу моральної шкоди, оскільки чинним законодавством України, зокрема, ст. 28 Закону України «Про оренду землі», врегульовано порядок відшкодування збитків. Що ж до посилання на ймовірність заволодіння рибними запасами збоку третіх осіб, то воно є гіпотетичним, так як фактично такі дії не відбулися. Посилання позивача на намір зареєструватися фізичною особою- підприємцем, який він не зміг реалізувати у зв`язку з незаконним рішенням відповідача, також не свідчить про те, що такі моральні переживання сягнули рівня страждань, оскільки згідно відкритих даних з ЄДР Позивач за власним бажанням припинив свій статус ФОП ще в 2017 році, договір оренди було поновлено з 22 червня 2021 року, однак, позивач так і не набув статусу ФОП і по даний час, що може свідчити про відсутність такого бажання.

Таким чином, відповідач вважає, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода мас бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань, а про будь-які приниження з боку відповідача позивачем не вказано, тому відповідач доходить висновку про необірунтованість позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи вищенаведені обставини, відповідач вважає, що заявлений розмір моральної шкоди с явно не співмірним з рівнем моральних переживань позивача. Вважає, що сам факт визнання правопорушення та відновлення права є достатнім для залагоджування негативних наслідків від моральних переживань.

Ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області від 14 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Острожецької сільської ради Дубенського району Рівненської області в частині стягнення матеріальної шкоди, за клопотанням позивача, були залишені без розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди підтримав та просив їх задоволити.

Представник відповідача адвокат Ляшук М.В. в судовому засіданні вказав, що Острожецька сільська рада визнає позовні вимоги частково на суму 5000 грн.

Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 04 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та Радянською сільською радою Млинівського району Рівненської області було укладено договір оренди землі, зареєстрований у Млинівському районному відділі Рівненської регіональної філії «Центру ДЗК» за № 67. Згідно умов договору, орендодавцем позивачу була передана в строкове платне користування земельна ділянка водного фонду для риборозведення, яка знаходиться в с. Радянське (на даний час перейменоване в с. П`яннє Млинівського району Рівненської області) загальною площею 7,5601 га, з них: сільськогосподарські угіддя, всього - 1,0834 га, в тому числі пасовища 1,0834 га; відкриті заболочені землі, всього - 2,4493 га, в тому числі низинні - 2,4493 га; внутрішні води, всього - 4,0274 га, в тому числі під ставками - 4,0274 га. Договір укладено строком на 10 років і після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк, у цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

У подальшому між сторонами планувалося укласти додаткову угоду до договору оренди землі, згідно якої, орендодавцем мала бути передана в строкове платне користування новосформована земельна ділянка площею 4,9700 га з кадастровим номером :01:003:0161.

Сторони договору не дійшли взаємної згоди у питанні внесення істотних змін у договір щодо розміру орендної плати за користування земельною ділянкою, додаткова угода між ними так і не була укладена.

У передбачений договором строк, 02 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Острожецької сільської ради Дубенського району Рівненської області із заявою про поновлення договору оренди на земельну ділянку водного фонду, яка розташована на території села П`яннє Млинівського району Рівненської області в межах населеного пункту, площею 4,97 га, кадастровий № :01:003:0161 для потреб риборозведення, терміном на 10 років.

До заяви, було надано відповідачу проект додаткової угоди з викладеними у ній змінами, які позивач бажав внести до договору, зокрема пункт 2 такого змісту: «В оренду передається земельна ділянка площею 4,97 га, в тому числі під ставками 4,0274 га». 24.09.2020 року позивач отримав від відповідача лист за № 906 від 21.09.2020 року, у якому його повідомили, що орендодавець Острожецька сільська рада не згідна із змінами істотних умов договору, які були запропоновані, а тому з підстав, передбачених ч. 4 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», переважне право ОСОБА_1 , як орендаря, на укладення договору оренди землі, припиняється.

Згідно з рішенням Острожецької сільської ради № 1470-37/2020 від 11 вересня 2020 року «Про поновлення договору з громадянином ОСОБА_1 » було вирішено відмовити у поновленні договору оренди земельної ділянки водного фонду, що зареєстрований у Млинівському районному відділі Рівненської регіональної філії центру ДЗК від 04 жовтня 2010 року за № 7, у зв`язку з недосягненням домовленості щодо істотних умов договору, а саме щодо площі земельної ділянки.

Позивач не погодився з вказаним рішенням ради, тому оскаржив його у судовому порядку.

Рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 10 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Острожецької сільської ради Млинівського району Рівненської області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії було відмовлено повністю.

Позивач оскаржив рішення Млинівського районного суду.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 18 травня 2021 року апеляційна скарга ОСОБА_1 була задоволена. Рішення Млинівського районного суду Рівненськогї області від 10 лютого 2021 року скасовано.

Позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним і скасовано рішення Острожецької сільської ради Млинівського району Рівненської області №1470-37/2020 від 11 вересня 2020 року "Про поновлення договору з громадянином ОСОБА_1 ".

Зобов`язано Острожецьку сільську раду Млинівського району Рівненської області повторно розглянути мою заяву про поновлення договору оренди на земельну ділянку водного фонду, що зареєстрований у Млинівському районному відділі Рівненської регіональної філії "Центру ДЗК" від 04.10.2010 №67, що розташована на території села П`яннє Млинівського району Рівненської області в межах населеного пункту, площею 4,97 га, кадастровий номер: :01:003:0161, для потреб риборозведення, терміном на 10 (десять) років.

(а.с.4-7)

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Статті1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Відповідно до ч.4 ст.263ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, тлумачення статей 2,11,172,1167,1173ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Тобто боржником є відповідний орган місцевого самоврядування, який бере участь у справі як відповідач.

Пунктом 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Пунктами 4, 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17.

Відповідно до ч.4 ст. 263ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції, які не завжди досягають рівня страждання або приниження.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що йому була спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних переживаннях почуття образи, несправедливості, що призвело до зміни нормального життєвого ритму, а також змушувало його прикладати зусилля для захисту своїх прав, зазнавати душевних переживань із-за тривалого почуття невизначеності, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 30 000 гривень позивач пов`язував з тривалим почуттям невизначеності, оскільки він змушений тривалий час оскаржувати незаконне рішення відповідача в судовому порядку в двох інстанціях.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Суд вважає, що позивачем доведено факт заподіяння йому протиправною бездіяльністю Острожецької сільської ради моральної шкоди у виді моральних страждань, які полягають у необхідності неодноразово звертатись до суду із заявами, внаслідок чого змінено плин життя позивача, який змушений значну частину часу витрачати на захист своїх інтересів як перед відповідачем так і перед судом.

Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку про необхідність покладення відповідальності за відшкодування моральної шкоди безпосередньо на завдавача шкоди Острожецьку сільську раду, як виконавчий орган місцевого самоврядування, виходячи із правової позиції висловленої у постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 459/274/17.

Що стосується розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, то суд зазначає наступне.

Як передбачено ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правовідношення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При вирішенні даної справи і визначенні моральної шкоди судом враховуються положення п. 3, 5, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Так, ОСОБА_1 при визначенні розміру моральної шкоди просив стягнути суму 30 000 гривень.

Разом з тим, з огляду на встановлені обставини справи, приймаючи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд не погоджується з визначеним позивачем розміром моральної шкоди, так як розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу.

Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Встановивши факт заподіяння позивачу моральної шкоди, підставою якої є встановлена рішенням Рівненського апеляційного суду бездіяльність Острожецької сільської ради, суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачем у розмірі 30000 є завищеним.

Визначаючи розмір моральної шкоди суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням вказаних позивачем і встановлених судом обставин справи та характеру спірних правовідносин, тривалості моральних страждань позивача у зв`язку з необхідністю докладення додаткових зусиль для доведення своїх вимог щодо розгляду його звернення, глибини та ступеню моральних страждань, яких зазнав позивач, враховуючи ступінь вини відповідача, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення заявленого розміру моральної шкоди, який визнає відповідач в розмірі 5000 гривень, що є достатнім та співмірним із тривалістю порушень прав позивача та характером завданої йому з боку уповноважених органів держави немайнової шкоди та буде відповідною, достатньою та справедливою грошовою компенсацією за завдану відповідачем позивачу моральну шкоду.

Стягнення у такому розмірі не є надто мізерним та надто надмірним, враховує інтереси держави, не призведе до порушення балансу прав та інтересів конкретного громадянина і суспільного інтересу.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це заяву.

Щодо вимог позивача ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Визначаючи правову природу витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі й поняття таких витрат, суд бере до уваги наступне.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Так, згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частинами першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

При цьому договір про надання правової допомоги повинен містити детальний опис правових послуг, що надаються, та їх вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо.

У п. 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності щодо надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 закону №5076-VI).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частиною 4 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження№ 61-15441св19).

Такі ж правові позиції викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано: ордер та попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у цивільній справі, який підписаний особисто позивачем.

Однак, заявником не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати адвокату коштів в розмірі 5100,00 грн., зокрема, не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого іншого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку.

Документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що позивач дійсно поніс витрати на правничу допомогу, матеріали позовної заяви не містять.

Відповідно до частини першої статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на професійну (правничу) допомогу, оскільки необхідність їх стягнення не підтверджена належними, достатніми та допустимими доказами.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені ним при зверненні до суду, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до п.13 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду;

Так як, позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору тому судовий збір необхідно стягнути з відповідача в дохід держави.

Зважаючи, що судом задоволено позовні вимоги частково в сумі 5000 грн., що становить 16 % від ціни позову, тому на користь позивача слід стягнути у пропорційному розмірі судовий збір, що становить 145,28 грн.

На підставі наведеного,

керуючись вимогами ст. 56 Конституції України, ст. 23,1167,1173,1174 ЦК України,

ст. 82, 137, 141,263, 268, 280-288, 354-355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Острожецької сільської ради Дубенського району Рівненської області про стягнення моральної шкоди завданої незаконним рішеннямзадоволити частково.

Стягнути з Острожецької сільської ради Дубенського району Рівненської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 5 000 (п`ять тисяч) гривень, завдану внаслідок незаконного рішення Острожецької сільської ради Млиніського району Рівненської області №1470-37/2020 від 11 вересня 2020 року «Про поновлення договору з громадянином ОСОБА_1 »

У частині стягнення судових витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги адвоката - відмовити.

Стягнути з Острожецької сільської ради Дубенського району Рівненської області судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в сумі 145 (сто сорок п`ять) гривень 28 копійок в дохід держави.

Повний текст рішення складено 19 липня 2022 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не була вручена у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя: /підпис/ А.П. Бандура