Провадження 22-ц/812/467/22 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження 22-ц/812/468/22
Постанова

Іменем України

12 липня 2022 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Лівінського І.В., Локтіонової О.В.,

із секретарем Калашник А.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, ухваленого 24 грудня 2021 року під головуванням судді Савіна О.І., в приміщенні цього ж суду, о 08 год. 56 хв. та додаткове рішення цього ж суду від 05 січня 2022 року,у справі № 486/1222/20, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, витрат від інфляції та 3% річних та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу майнових прав недійсним, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу, витрат від інфляції та 3% річних.

Позовна заява мотивована тим, що 01 жовтня 2017 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу майнових прав. Предметом вказаного договору є продаж майнових прав на одноквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 , на умовах платності в чітко визначені строки. Згідно п. 3.1. розділу 3 умов договору, відповідач зобов`язався здійснити оплату вартості предмету Договору в сумі 80 000 доларів США національною валютою України за курсом покупки долара на день оплати. Оплата вартості предмету Договору повинна була проводитись частково, у такі строки : 20 000 доларів США в строк з 1 жовтня по 25 грудня 2017 року; 20 000 доларів США з 8 січня по 15 січня 2018 року; 20 000 доларів США з 10 березня по 20 березня 2018 року. Остаточний розрахунок у сумі 20 000 доларів США Покупець повинен внести у строк до 15 квітня 2018 року.

Відповідач своєчасно, згідно умов договору, вніс два платежі по 20 000 доларів США. Третій платіж повинен був внести в строк до 20 березня 2018 року, однак сплатив лише 17 серпня 2018 року, останній платіж здійснив частково та не у повному обсязі, у зв`язку з чим, виникла заборгованість у розмірі 14 047 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ, станом на день пред`явлення позову (27.7 грн. за 1 долар США), склала 389 102 грн.

Посилаючись на наведене, позивач, з урахуванням заяви від 19 серпня 2021 року про збільшення позовних вимог, остаточно просив стягнути з відповідача 534 653 грн 84 коп. заборгованості, з яких 389 102 грн. основного боргу; 96 335 грн 84 коп. інфляційних втрат та 3% річних, що становить 49 216 грн.

17 листопада 2020 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просив визнати договір купівлі-продажу майнових прав від 01 жовтня 2017 року, укладений між ним та ОСОБА_1 недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 860 194.50 грн сплачених коштів на виконання договору купівлі-продажу майнових прав, а також 140 000 грн моральної шкоди.

На обґрунтування зустрічного позову посилався на те, що спірний договір купівлі-продажу майнових прав не був посвідчений нотаріально, на момент його укладення не досягнуто згоди за всіма істотними умовами правочину, оскільки у ньому не зазначено технічні характеристики об`єкту будівництва, площа об`єкту капітального будівництва, перелік робіт, які повинні бути виконані продавцем, технічний стан житлового будинку та кадастровий номер земельної ділянки. Договір не містить термін виконання зобов`язання та введення об`єкту капітального будівництва в експлуатацію.

Вважає, дії продавця при укладенні оскаржуваного договору шахрайськими та такими, що вчинені умисно, а сам договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та укладений покупцем під впливом обману. Зазначає, що мав намір придбати майнові права на двоповерховий будинок, побудований із нових якісних будівельних матеріалів, з вмонтованою системою опалення, каміном, водопроводом та водовідведенням, підлогою з гідроізоляцією, стяжкою та керамічною плиткою, облаштованими сантехнічними вузлами, наявним електропостачанням та стійкими вогнеупорними вхідними дверима, натомість, продавець намагається продати майнові права на двоповерхову будівлю, побудовану із будівельних матеріалів, що вже були у вжитку, є неякісними, несуть загрозу життю і здоров`ю людей, та не придатну для проживання.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 03 березня 2021 року первісний позов ОСОБА_1 об`єднаний із зустрічним позовом ОСОБА_3 .

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Постановлено стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором купівлі-продажу майнових прав від 01 жовтня 2017 року у розмірі 389 102 грн; інфляційних витрат 96 335 грн 84 коп. та 3% річних у розмірі 49 216 грн., а всього 534 653 грн 84 коп.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4 945 грн 53 коп. судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 05 січня 2022 року розподілено судові витрати з урахуванням заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_3 належним чином не виконав умови договору, передбачені розділом 3, а саме не вніс до 15 квітня 2018 року повну вартість майнових прав за одноквартирний житловий будинок, у зв`язку із чим за покупцем утворилася заборгованість у розмірі, еквівалентному 14047 дол. США, що складає 389102 грн, тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем невідповідності змісту оспорюваного ним договору вимогам закону.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні первісного позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач посилався на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяви про уточнення позовних вимог. Тому при надходженні такої заяви, в якій вимога про стягнення подвійної ставки НБУ у розмірі 398 796 грн 17 коп., замінена на іншу стягнення простроченої суми заборгованості, у розмірі 389 102 грн, при цьому ніяким чином не обґрунтована, суд повинен був відмовити у її прийнятті.

Судом не взято до уваги, що предметом грошового зобов`язання є грошові кошти, виражені в іноземній валюті з визначенням еквівалента в гривні.

Звертає увагу, що сума, яка підлягає сплаті за зобов`язанням визначена в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, тому стягнення на користь позивача інфляційних нарахувань з урахуванням їх правової природи є помилковим.

Апеляційна скарга також містить посилання на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні зустрічного позову, залишив поза увагою, що зміст договору купівлі продажу майнових прав не містить технічних характеристик об`єкту будівництва, площі, технічного стану, кадастрового номеру земельної ділянки, що є істотними умовами договору, згоди яких сторони не дійшли. Крім того, будівельні роботи за вказаним договором були виконані неналежним чином та з неякісного матеріалу.

22 червня 2022 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, доводи якого зводяться до того, що вимоги апеляційної скарги безпідставні, необґрунтовані, скарга є такою, що не підлягає задоволенню.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 жовтня 2017 року між ОСОБА_3 (покупець) та ОСОБА_1 (продавець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого, продавець продає, а покупець набуває майнові права на одноквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.1.4 умов договору, покупець набуває право власності на майнові права у повному обсязі лише після оформлення акту приймання передачі майнових прав. Зобов`язання продавця за цим договором вважатимуться виконаними після підписання сторонами акту приймання передачі майнових прав.

Згідно з п.п. 2.2.2-2.2.6 зазначеного договору, продавець зобов`язався передати майнові права покупцеві після повної сплати їх вартості та введення об`єкту капітального будівництва в експлуатацію; виконати об`єкти капітального будівництва, наступні роботи: будівництво фундаменту, стіни з цегли, покрівлі двоскаткої, склопакети, облаштувати фасад, бетонну підлогу, ввести сантехнічні мережи в об`єкт капітального будівництва, систему опалювання згідно проекту, розвести та підключити електромережу згідно проекту, влаштувати зовнішнє утеплення об`єкту. Передати покупцю об`єкт капітального будівництва для виконання в ній чисто опоряджувальних робіт, шляхом підписання Акту прийому передачі ключів від об`єкта капітального будівництва.

Покупець зобов`язався сплатити повну вартість майнових прав на об`єкт капітального будівництва згідно умов цього договору. Після введення об`єкта в експлуатацію та повної сплати майна, прийняти від продавця майнові права на об`єкт капітального будівництва за актом прийому передачі (п.п. 2.4.1, 2.4.2).

За умовами пункту 3.1. розділу 3 договору покупець зобов`язався здійснити оплату вартості предмету договору в сумі 80 000 доларів США, національною валютою України за курсом покупки долара на день оплати, частинами по 20 000 доларів США. Остаточний розрахунок у сумі 20 000 доларів США повинен був внести в строк до 15 квітня 2018 року.

При цьому договір набирає чинності з дня його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань обома сторонами, передбаченими умовами договору (п.5.1).

На виконання умов договору ОСОБА_3 протягом 2017-2018 років періодично сплачував платежі, вносив їх у меншому розмірі, ніж встановлено, що підтверджується копіями договорів-задатку від 10 листопада 2017 року, 21 грудня 2017 року, 22 грудня 2017 року, 28 грудня 2017 року, 26 січня 2018 року, 28 березня 2018 року, 06 квітня 2018 року, 22 травня 2018 року, 23 травня 2018 року, 14 червня 2018 року, 18 липня 2018 року, 17 серпня 2018 року, 20 вересня 2018 року.

Із вказаних договорів видно, що кошти відповідачем сплачувалися несвоєчасно та не в повному обсязі.

Таким чином, відбулось прострочення платежів, що у гривневому еквіваленті, за курсом покупки долара на день сплати, складали 442 000 грн на 150 днів, 429 858 грн на 158 днів, а остаточний розрахунок у розмірі 14047 дол. США, які ОСОБА_3 слід було внести до 15 квітня 2018 року, останній не сплатив.

30 серпня 2018 року Управлінням Державної архітектурно будівельної інспекції у Миколаївській області видано сертифікат серії МК 44, в якому зазначено про відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджено його готовність до експлуатації.

13 серпня 2019 року ОСОБА_1 надіслав на адресу ОСОБА_3 лист - претензію, в якому продавець вказував про порушення покупцем зобов`язання в частині остаточного розрахунку за договором купівлі продажу майнових прав, повідомив про наявність заборгованості у розмірі 14047 дол. США, запропонував її сплатити відповідачу до 19 серпня 2019 року та підписати акт прийому передачі майнових прав.

У зв`язку з тим що ОСОБА_3 не виконав вимоги, викладені в претензії, ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

За приписами ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій

осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але, за аналогією, породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За загальним правилом, викладеним у ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (частина перша статті 656 ЦК України).

Частина 2 ст. 656 ЦК України передбачає, що предметом договору купівлі продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю продаж, якщо інше не впливає із змісту або характеру цих прав.

Виходячи з аналізу наведеної правової норми лише окремі договори купівлі продажу, а саме договори купівлі - продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири), іншого нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Беручи до уваги, що відповідач за договором, укладеним у простій письмовій формі, отримав обмежене речове право на одноквартирний житловий будинок, якого на той момент не існувало, вказаний договір не потребував обов`язкового нотаріального посвідчення.

Відтак, укладаючи зазначений договір сторони з моменту його підписання набули прав та обов`язків, які вони мали виконати.

За змістом статей 525, 526, 599, 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Встановивши, що відповідач не у повному обсязі виконав взяті на себе зобов`язання за договором в частині оплати ціни одноквартирного житлового будинку, відповідно до п.3.1.розділу 3 умов договору, несплаченою залишилась заборгованість у розмірі еквівалентному 14047 дол. США, що становить 389102 грн, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача зазначеної суми заборгованості.

Пунктом 3.1.1. умов договору передбачено, що у разі порушення покупцем термінів виконання зобов`язань, покупець сплачує продавцю річні у розмірі передбаченому ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних.

Оскільки в договорі купівлі - продажу майнових прав від 01 жовтня 2017 року сторонами розмір процентів за порушення покупцем термінів виконання зобов`язань не встановлений, то суд першої інстанції вірно стягнув 3% річних від суми боргу, що була сплачена з порушенням строків розрахунку, передбачених договором, а також від суми заборгованості, яка не сплачена станом на 15 вересня 2021 року.

Водночас, суд першої інстанції вирішуючи вимогу позивача про стягнення 3% річних у зв`язку із несвоєчасним поверненням боргу, не перевірив правильність такого розрахунку, який здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3% / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.

Як видно із змісту заявлених ОСОБА_1 вимог та наданого розрахунку, ОСОБА_3 було прострочено платіж на суму 442 000 грн на 151 день (442000х3х151:36500=5486 грн); 429 858 грн відповідач прострочив на 158 днів (429858х3х158:36500=5582 грн); 14047 дол США, що еквівалентно 389102 грн, прострочив на 352 дні (389102х3х352:36500=11280 грн).

Тому 3% річних , які підлягають стягненню з відповідача складають 22348 грн.

Разом з тим, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги стосовно помилкового стягнення судом інфляційних втрат.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Як видно, між сторонами було укладено договір купівлі продажу майнових прав, за умовами якого грошовий еквівалент зобов`язань був визначений у доларах США, за курсом покупки долара на день оплати.

Звертаючись до суду з вищевказаним позовом, позивач, та суд першої інстанції, вирішуючи заявлені ним позовні вимоги, застосував офіційний курс гривні до еквіваленту іноземної валюти (долара США), встановленим Національним банком України, у зв`язку з чим було визначено розмір основної суми боргу.

Таким чином, у позивача відсутні правові підстави нараховувати втрати від знецінення національної валюти внаслідок несвоєчасного повернення грошових коштів згідно з частиною другою ст. 625 ЦК України.

Отже, правильно встановивши обставини справи, суд при вирішенні справи в частині стягнення суми індексу інфляції неправильно застосували норми матеріального права та помилково стягнув з відповідача 96 335 грн 84 коп. інфляційних втрат внаслідок неналежного виконання зобов`язання.

Щодо вирішення зустрічного позову та визнання недійсними договору купівлі продажу майнових прав, колегія суддів виходить з наступного.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до статті 203 ЦК України передбачено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зазначеною нормою передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_1 при укладенні договору від 01 жовтня 2017 року ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: під час укладення вказаного договору йому не було надано повної та достовірної інформації щодо предмету договору та не досягнуто згоди за всіма істотними умовами договору, не зазначено технічні характеристики об`єкту будівництва, площа об`єкту капітального будівництва, перелік робіт, які повинні бути виконані продавцем, технічний стан житлового будинку та кадастровий номер земельної ділянки, термін введення об`єкту в експлуатацію.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону , щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину.

Пунктом 20 постанови Пленуму від 06 листопада 2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Верховний Суд України роз`яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Предметом дослідження є коло обставин, які стосуються укладення угоди при введенні однієї сторони в оману другою стороною умисно, з певною метою, при цьому характер обставин, щодо яких введено в оману, повинен бути істотним, таким, що суттєво впливає на права тієї сторони угоди, яка діє добросовісно.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Позивачем за зустрічним позовом не надано будь яких доказів, на підставі яких суд міг би встановити що дії ОСОБА_1 при укладенні оскаржуваного договору суперечили волевиявленню ОСОБА_3 , а також про наявність у таких діях умислу недобросовісної сторони ввести в оману позивача під час укладення договору.

Не доведено також, що оскаржуваний правочин не відповідає вимогам встановленим ст. 203 ЦК України, іншим вимогам закону або порушують законні права та інтереси ОСОБА_3 .

За змістом оспорюваного правочину сторонами досягнуто всіх істотних умов обов`язкових для даного виду договору, в якому прописані ціна, предмет, характеристики одноквартирного житлового будинку, місцезнаходження об`єкта будівництва, номер будинку, зазначена назва дозвільних документів на будівництво, нотаріально посвідчений договір купівлі продажу земельної ділянки на якій відбувалася забудова. У договорі обумовлено порядок набуття права власності на об`єкт, з якого часу зобов`язання вважатимуться виконаними, перелічено перелік робіт, які продавець зобов`язався виконати, порядок прийняття об`єкта в експлуатацію, передачі об`єкта продавцю та умови зміни і розірвання договору.

При підписанні оспорюваного договору сторони виразили своє волевиявлення, за взаємною згодою та на власний розсуд визначили його умови і порядок розрахунків, ОСОБА_3 свідомо погодився з усіма умовами даного правочину, форма та зміст якого визначені у встановленому законом порядку, прийняв на себе зобов`язання щодо його виконання.

Пунктами 2.3.1 та 7.3 договору передбачено право покупця на розірвання договору, а також в період його дії вносити зміни шляхом укладання відповідної додаткової угоди у простій письмовій формі.

Проте, ані на час укладання правочину, ані в подальшому покупець не ставив питання про розірвання договору, не заявляв продавцю про внесення змін до договору шляхом коригування його умов, не відмовлявся, а навпаки виконував його умови, сплативши практично більшу частину платежів, що свідчить про те, що він був ознайомлений з усіма умовами цього договору і добровільно погодився їх виконувати.

Врахувавши наведене, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи і, як наслідок, ухвалив законне й обґрунтоване рішення в частині вирішення зустрічного позову, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підстави для його зміни або скасування в цій частині відсутні.

За наведених вище обставин не можуть вважатись обґрунтованими посилання апелянта на те, що спірний договір не містить всі істотні умови, оскільки таке суперечить змісту оспорюваного договору.

Доказів про те, що при укладенні оскаржуваного договору ОСОБА_3 не була надана інформація, яка б не давала можливості в повній мірі усвідомлювати, який договір він укладає та на яких умовах, або які умови є істотними для договору купівлі продажу майнових прав, що в свою чергу могло б призвести до порушення прав позивача, останнім не надано.

Твердження ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про те, що будівельні роботи за вказаним договором були виконані неналежним чином та з неякісного матеріалу, не може свідчити про недійсність угоди на час її укладання. При цьому, у разі виявлення покупцем прихованих дефектів по роботах на об`єкті капітального будівництва, їх невідповідності вимогам проектної документації, будівельним нормам, продавець протягом 6 місяців після введення в експлуатацію з дня підписання Акту огляду, зобов`язується усунути недоліки за власний рахунок, крім недоліків обладнання, на яке видані технічні паспорти заводу виробника. Всі недоліки робіт фіксуються Актом комісії у складі представників продавця та покупця. Продавець приймає претензії щодо якості робіт та об`єктів капітального будівництва від покупця, якщо ним на об`єкті капітального будівництва проводились будь - які переобладнання та зміни в плануванні, які не були передбачені проектом, або у випадку порушення покупцем правил експлуатації об`єкту капітального будівництва (п.6.4 умов договору).

Що стосується аргументів про те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяви про уточнення (збільшення) позовних вимог, у зв`язку з чим у суду першої інстанції не було підстав для розгляду таких вимог по суті, то вони не є помилковими та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Вбачається, що після закінчення підготовчого провадження у справі, позивачем подано декілька заяв, які позивач ідентифікував як заяви про уточнення та збільшення позовних вимог.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі ''«Дія 97» проти України'' від 21 жовтня 2010 року).

У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17 (провадження № 61-9545сво21).

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно із частиною третьою статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до частини першої статті 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання (частина друга статті 189 ЦПК України).

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

На відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Водночас не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи - об`єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову.

При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналізуючи зміст першої позовної заяви ОСОБА_1 та порівнюючи її зі змістом заяв про уточнення (збільшення) позовних вимог, колегія суддів приходить до такого висновку.

Так, у первісному позові ОСОБА_1 просив стягнути основну суму боргу, пеню, витрати від інфляції та 3% річних.

В заявах про уточнення та збільшення позовних вимог позивач теж просив стягнути основну суму боргу, інфляційні втрати та 3% річних. Таким чином, предмет позову не змінював, а фактично змінив розмір заборгованості із обгрунтуванням та зазначенням тих самих підстав що і в первісному позові, тобто нових вимог не заявляв. Оскільки зміст заяви про уточнених позовних вимог не має іншого обґрунтування ніж у первісному позові, стосується тих самих правовідносин, тому незважаючи на назву таких заяв, не можна вважати, що позивачем подано новий позов.

Помилковим є посилання ОСОБА_3 на те, що позивачем необгрунтована заборгованість у розмірі 389 102 грн, оскільки як видно із змісту позовної заяви, вказана сума складається із простроченого основного платежу, який склав 14 047 доларів США, тобто гривневий еквівалент за курсом НБУ станом на день пред`явлення позову (27.7 грн за 1 долар США).

За наведених вище обставин та у зв`язку з помилковим визначенням судом розміру заборгованості за первісним позовом ОСОБА_1 , оскаржуване рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_1 в силу пункту 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України необхідно змінити.

Це ж рішення в частині розподілу судових витрат також слід змінити і у відповідності до ст.141 ЦПК України стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір, пов`язаний із розглядом справи у суді першої інстанції у сумі 4114 грн, розмір якого визначений пропорційно до суми задоволених вимог.

Крім цього, на користь ОСОБА_3 із ОСОБА_1 пропорційно до розміру задоволених вимог підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1924,56 грн, які понесені ним при подачі апеляційної скарги.

В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24 грудня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 та додаткове рішення цього ж суду від 05 січня 2022 року змінити.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) заборгованість за договором купівлі - продажу майнових прав, станом на 15 вересня 2021 року, у розмірі 411 450 грн, з яких: 389 102 грн сума основного боргу; 22 348 грн три відсотки річних.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4114 грн судового збору за подачу позовної заяви.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1924,56 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.

В іншій частині вказане судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді :

Повний текст рішення виготовлено 14.07.2022р.