Справа № 308/7731/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 липня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Кожух О.А., Фазикош Г.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 квітня 2022 року в частині відмовлених позовних вимог у складі судді Малюка В.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,-

встановив :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

Позов мотивовано тим, що 25.01.2014 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, про що складено актовий запис за №20 від 25.01.2014 року. Від шлюбу у них народилася донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на даний час є малолітньою. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12.12.2018 року шлюб між сторонам розірвано. Рішення набуло законної сили 14.01.2019 року. Позивачка зазначає, що фактично з народження доньки відповідач усунувся від участі в утриманні спільної дитини, не турбується про її матеріальний та духовний розвиток ні про навчання, ні про її виховання. Внаслідок цього дитина фактично не знає батька.

За вказаних обставин, позивач просила суд:

1) стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі у розмірі 3500 грн. щомісяця з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття;

2) стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 3500 гривень з їх відповідною індексацією за минулий період - трьох років до дати звернення з позовом до суду (17.06.2021 року).

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 квітня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі, у розмірі 3500 гривень, щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи від дня пред`явлення позову 17.06.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Допущено негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання по судовим витратам.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , просить скасувати зазначене рішення в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводиться до того, що розгляд справи відбувся без представника позивача, незважаючи на заяву про відкладення судового засідання. Судом не з`ясовано розміру фактичних матеріальних витрат, необхідних на щомісячне утримання дитини, не з`ясовано дотримання принципу пропорційності участі кожного з батьків в утриманні дитини у разі відмови у задоволенні частини вимог. Судом не враховано, що відповідач понад 7 років не бере участі в утриманні дитини, ніде не працює, не шукає роботу, не має доходів, не забезпечує дитину житлом, не повідомляє матері дитини ні адреси свого перебування, ні джерел доходів, внаслідок чого уникає можливості брати участь в утриманні дитини, а подачею відзиву на позов намагається перекласти весь тягар матеріальних витрат на сторону позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Ламбрух О.С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість. Зокрема, представник відповідача вказує на те, що твердження апелянта про те, що судом першої інстанції помилково не стягнуто аліменти за минулий час є безпідставними, оскільки ні в суді першої інстанції, ні при поданні апеляційної скарги апелянтом не доведено у порядку ч.1 ст.81 ЦПК України того факту, що нею вживалися заходи щодо стягнення з відповідача аліментів і що батько ухилявся від їх сплати. Судом першої інстанції законно не взято до уваги лист-вимогу позивачки щодо сплати аліментів за минулий час, яка була надіслана вдже після звернення з даним позовом до суду. Також зазначає, що відповідач постійно добровільно надавав кошти на утримання доньки на передавав подарунки і речі. При тому, відразу після ухвалення рішення в даній справі, відповідач продовжив сплачувати аліменти, що стверджується квитанціями від 18.05.2022, 23.06.2022.

Згідно ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на те, що зазначений спір є малозначний, дана справа є незначної складності і відноситься до категорії справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи, а тому дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволеної позовної вимоги апелянтом не оскаржено, тому апеляційний суд у відповідності до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення аліментів за минулий час суд першої інстанції виходив з її недоведеності та необґрунтованості.

Матеріалами справи встановлено, що з січня 2014 року позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 з січня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який у грудні 2018 року розірвано.

Від шлюбу у сторін народилася донька: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 25.01.2014 року.

Згідно з приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України)

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

В обґрунтування заявленої позовної вимоги про стягнення аліментів у розмірі 3500 грн. з їх відповідною індексацією за минулий період - трьох років до дати звернення з позовом до суду (17.06.2021 року) позивач вказує на те, що відповідач ухиляється від сплати аліментів, додавши лист-вимогу про сплату аліментів на ім`я ОСОБА_3 датована 12.07.2021 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Тлумачення ч.2 ст.191 СК України, свідчить про те, що при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів за минулий час позивач має довести наступні обставини:

- вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача протягом періоду, за який позивач просить стягнути аліменти;

- неможливість одержання аліментів у зв`язку з ухиленням відповідача у цей період від їх сплати.

Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів за вказаний період, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Належних та допустимих доказів вжиття позивачем протягом вказаного періоду заходів щодо одержання аліментів з відповідача та неможливості їх одержати у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати позивачем не надано.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення аліментів за минулий період - трьох років до дати звернення з позовом до суду, тобто до 17.06.2021 року, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати за вказаний період, а саме трьох років до дати звернення з позовом до суду.

При цьому, подана позивачкою лист-вимога про сплату аліментів на ім`я ОСОБА_3 датована 12.07.2021 року, тобто після подання даного позову до суду - 17.06.2021 року, а тому вказаний лист не є доказом того, що позивачка вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача до звернення з даним позовом до суду (а.с.17).

Доводи апеляції про те, що судом першої інстанції не з`ясовано розміру фактичних матеріальних витрат, необхідних на щомісячне утримання дитини, не дотримано принципу пропорційності участі кожного з батьків в утриманні дитини у разі відмови у задоволенні частини вимог не заслуговують на увагу, оскільки при вирішення позовної вимоги про стягнення аліментів за минулий час враховується та має значення саме той факт чи підтверджено належними доказами вжиття позивачем заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від їх сплати.

Не заслуговують на уваги і доводи апелянта про те, що судом першої інстанції проігноровано клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, оскільки як вбачається з матеріалів справи, представником позивача ОСОБА_2 вже вдруге було подано заяву про відкладення розгляду справи (заява від 10.03.2022, 06.04.2022). При цьому, у вказаних заявах представник позивача зазначив, що у разі визнання судом вищенаведених обставин неповажними та розгляду справи по суті, просив врахувати, що позивач заявлені вимоги підтримує повністю, просить її задовольнити, а справу розглянути без участі позивача (а.с.104, 113).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст.ст 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 квітня 2022 року в частині відмовлених позовних вимог, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 липня 2022 року.

Головуючий :

Судді: