провадження № 22-ц/824/3448/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 травня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Владімірової О.К.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ансу», ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Слоневської Дар`ї Валеріївни, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Луніної Тетяни Анатоліївни про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 24 червня 2016 року, укладений між ТОВ «Ансу» та ОСОБА_3 , визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 0255/06/12-N (1) від 24 червня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Слоневською Д.В., зареєстрований в реєстрі №282 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриття розділу), індексний номер: 31454263, про реєстрацію за ОСОБА_3 права приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, 15 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «Форум» було укладено кредитний договір № 0255/06/12-ІЧ, за умовами якого банк надав позивачу кредит у розмірі 34 150,00 доларів США, а остання зобов`язалася в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, передбачені договором. В забезпечення виконання зобов`язань за укладеним кредитним договором 15 грудня 2006 року між позивачем та банком укладено іпотечний договір № 0255/06/12-N(1), відповідно до умов якого позивач передала в іпотеку банку квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 08 червня 2016 року між АКБ «Форум» та ТОВ «Ансу» було укладено договори про відступлення права вимоги, за якими банк відступив останньому право вимоги до позивача за кредитним договором та іпотечним договором. 24 червня 2016 року між ТОВ «Ансу» та відповідачем ОСОБА_3 укладено договори про відступлення права вимоги, за якими банк відступив останньому право вимоги до позивача за кредитним договором та іпотечним договором. Окрім того, 13 вересня 2016 року приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Луніною Т.А. було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриття розділу) про реєстрацію за ОСОБА_3 права приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач просить скасувати договори про відступлення прав вимоги, вказуючи на те, що відповідно до чинного законодавства фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки, для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк, або інша фінансова установа. Зазначене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 10 вересня 2018 року (справа №909/698/16) та постанові від 31 жовтня 2018 року (справа №465/646/11).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на аналогічні обставини, зазначені нею в позовній заяві, та вказує на те, що спірний договір не є за своєю правовою природою договором про відступлення права вимоги, а є договором факторингу. Судом не в повній мірі здійснено встановлення та оцінку фактичних обставин справи, характеру правовідносин, які виникли між сторонами, що стало наслідком ухвалення рішення, яке є незаконним по суті. Крім того, повний текст оскаржуваного рішення не було складено та не було підписано суддею, який приймав рішення у справі, зазначене є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 15 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «Форум» було укладено кредитний договір №0255/06/12-ІЧ, за умовами якого банк надав позивачу кредит у розмірі 34 150,00 доларів США, а остання зобов`язалася в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, передбачені договором (а.с.7-11).

15 грудня 2006 року в забезпечення виконання зобов`язань за укладеним кредитним договором між позивачем та банком укладено іпотечний договір № 0255/06/12-N(1), відповідно до умов якого позивач передала в іпотеку банку квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12-15).

08 червня 2016 року між АКБ «Форум» та ТОВ «Ансу» було укладено договори про відступлення права вимоги, за якими банк відступив останньому право вимоги до позивача за кредитним договором та іпотечним договором (а.с.16-25).

24 червня 2016 року між ТОВ «Ансу» та відповідачем ОСОБА_3 укладено договори про відступлення права вимоги, за якими банк відступив останньому право вимоги до позивача за кредитним договором та іпотечним договором (а.с.26-34).

13 вересня 2016 року приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Луніною Т.А. було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриття розділу) про реєстрацію за ОСОБА_3 права приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договори про відступлення права вимоги за кредитним договором № 0255/06/12-N від 15 грудня 2006 року і відступлення права вимоги за іпотечним договором від цього ж дня, за їхніми ознаками є договорами, за якими первісний кредитор у зобов`язаннях за кредитним договором і договором іпотеки замінений на відповідача як нового кредитора. ОСОБА_3 не набув право здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договорів купівлі-продажу майнових прав і відступлення права вимоги за іпотечним договором у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором і за договором іпотеки. Такі договори не можна кваліфікувати як договори факторингу, вони є змішаними, бо містять елементи різних договорів (ч. 2 ст. 628 ЦК України), зокрема, ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (за умовами якого продавець продав, а покупець придбав право вимоги на публічних торгах) і договору відступлення права вимоги (цесії) (за умовами якого первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору). Така позиція суду узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19. Крім того, у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 752/13774/16-ц Верховним Судом роз`яснено, що ЦК України наділяє правом оспорювати правочин не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст. 215, 216 ЦК України). Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. На обґрунтування порушення прав та законного інтересу позивач ОСОБА_1 посилається лише на те, що ОСОБА_3 , який не є юридичною особою та фінансовою установою, не може надавати фінансові послуги, у зв`язку з чим не мав права укладати оспорюваний договір, який має ознаки договору факторингу. Водночас, інших конкретних фактів порушення власних майнових прав та інтересів внаслідок укладення спірного договору відступлення прав вимоги позивачка не навела, як і не довела, що в результаті визнання таких договорів недійсними її права буде захищено та відновлено.

Апеляційний суд погоджується по суті з такими висновками суду першої інстанції та з урахуванням висновків, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19 вважає за необхідне зазначити наступне.

08 червня 2016 року між АКБ «Форум» та ТОВ «Ансу» було укладено договори про відступлення права вимоги, за якими банк відступив останньому право вимоги до позивача за кредитним договором та іпотечним договором (а.с.16-25).

24 червня 2016 року між ТОВ «Ансу» та відповідачем ОСОБА_3 укладено договори про відступлення права вимоги, за якими банк відступив останньому право вимоги до позивача за кредитним договором та іпотечним договором (а.с-26-34).

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 51)).

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 57)).

Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що договори купівлі-продажу майнових прав і відступлення права вимоги за іпотечним договором за їхніми ознаками є договорами, за якими банк у зобов`язаннях за кредитним договором і договором іпотеки замінений на відповідача як нового кредитора. ОСОБА_3 не набув право здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договорів купівлі-продажу майнових прав і відступлення права вимоги за іпотечним договором у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором і за договором іпотеки. Отже, такі договори не можна кваліфікувати як договори факторингу. Вони є змішаними, бо містять елементи різних договорів (частина друга статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (за умовами якого продавець продав, а покупець придбав право вимоги на публічних торгах) і договору відступлення права вимоги (цесії) (за умовами якого первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору).

Велика Палата Верховного Суду вже виснувала про те, що суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (пункти 51-52)).

Крім того, положення нормативно-правових актів, які врегулювали процедуру ліквідації банку, допускають продаж на конкурсних засадах майна банку, що перебуває у стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та за договорами забезпечення виконання зобов`язання будь-яким суб`єктам правовідносин, зокрема і без статусу банку або іншої фінансової установи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19).

У справі, що розглядається, банк АКБ «Форум» перебував в стадії ліквідації. З огляду на вказане, продаж і відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання у процедурі ліквідації банку може відбутися на конкурсних засадах на користь будь-якої особи. Тому помилковими є доводи позивача про те, що відповідач ОСОБА_3 , як фізична особа в силу вимог закону не міг бути стороною договору відступлення прав вимоги.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача, на висновки викладені в Постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі 465/646/11, оскільки Велика Палата Верховного суду у справі № 906/1174/18 від 16 березня 2021 року відступила від зазначених висновків.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, позивач не навів доводів та не надав доказів на їх обґрунтування в частині порушення його прав оскаржуваними договорами.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Отже, в межах доводів апеляційної скарги підстав до скасування судового рішення апеляційний суд не вбачає.

У той же час, відповідно до вимог ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні.

Оскаржуване рішення суду (а.с.122) не підписане суддею, який його ухвалив, що є обов`язковою підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення по суті вимог позивача.

Ухвалюючи нове рішення по суті спору, а саме про відмову в задоволенні позову, крім вищезазначеного, апеляційний суд також виходить з того, що нотаріуси, яких позивач зазначив відповідачами, не можуть бути такими в силу вимог закону.

Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт 36)).

Зміст і характер правовідносин між учасниками справи підтверджують, що спір у позивача виник саме з ОСОБА_3 щодо права власності на квартиру та правомірності дій нотаріуса, який зареєстрував відповідне право.

Таким чином, позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, якого позивач визначив відповідачем.

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).

За таких обставин у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог до приватних нотаріусів слід відмовити у зв`язку з неналежним суб`єктним складом відповідачів.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 липня 2021 року задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ансу», ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Слоневської Дар`ї Валеріївни, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Луніної Тетяни Анатоліївни про визнання недійсними договорів про відступлення права вимогивідмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 27 травня 2022 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.