15.04.2022 Єдиний унікальний номер 205/1119/22
Єдиний унікальний номер 205/1119/22
Провадження № 2/205/1679/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2022 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приходченко О.С.

при секретарі Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради і ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення,

ВСТАНОВИВ:

10 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача ОСОБА_2 , треті особи Департамент адмінпослуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради і ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін у цивільній справі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2022 року розгляд справи було відкладено і визначено дату розгляду 15 квітня 2022 року.

Позивач у своєму позові посилалася на те, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить будинок АДРЕСА_1 . У зазначеному будинку зареєстрований і проживає відповідач, ОСОБА_2 , з яким її дочка третя особа, ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 18 серпня 2007 року, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2021 року. За час спільного проживання відповідача із ОСОБА_3 вони проживали у спірному будинку. Після розірвання шлюбу відповідач відмовляється звільнити домоволодіння та добровільно знятися з реєстрації. Таким чином, відповідач мав право користуватися спірним домоволодінням зі згоди позивача, але після розірвання шлюбу підстави для проживання ОСОБА_2 припинилися, тобто, право на сервітут припинено. Само по собі небажання відповідача виселятися та зніматися з реєстрації добровільно порушує права позивача. Просила суд усунути їй перешкоди у користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням; усунути перешкоди у користування домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 зі спірного домоволодіння та стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Відповідачеві у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк відповідачем відзив на позовну заяву подано не було, зустрічний позов не заявлено, будь-які інші документи до суду не направлено.

Третій особі ОСОБА_3 у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк письмових пояснень щодо позову або відзиву до суду подано не було.

Третій особі Департаментові адмінпослуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк письмових пояснень щодо позову або відзиву до суду подано не було.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає за наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 травня 2001 року, посвідченого Другою дніпропетровської державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 2-681, ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2021 року шлюб, зареєстрований 18 серпня 2007 року, між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 було розірвано (а.с. 12-14). Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_6 (а.с. 15).

Відповідно до довідки № 3661 від 22 березня 2021 року, виданої Департаментом адмінпослуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у буд. АДРЕСА_1 зареєстровано відповідача, ОСОБА_2 (а.с. 11).

На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав, якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Крім того, позивачем не доведено факт непроживання відповідача у спірному житловому приміщенні більше одного року без поважних причин.

Суд не приймає як належний доказ акт від 19 вересня 2021 року, затверджений головою квартального комітету № 22, яким встановлено, що відповідач у спірному житловому будинку на момент обстеження 19 вересня 2021 року не проживає, його речей у будинку немає (а.с. 16), оскільки у позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_2 проживає у спірному будинку, добровільно виїхати відмовляється, що є підставою для заявленої нею позовної вимоги про його виселення.

Разом з тим, суд зауважує, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є її не проживання без поважних причин протягом певного періоду часу у житловому приміщенні, що спростовується твердженнями позивача, викладеними нею у позовній заяві.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині позивачеві слід відмовити.

Щодо позовних вимог в частині виселення відповідача із житлового приміщення АДРЕСА_1 суд приходить до такого висновку за наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Судом встановлено та не спростовано позивачем, що відповідач ОСОБА_2 вселився та був зареєстрований у спірній квартирі як член сім`ї та за згодою власника, відповідач з 22 лютого 2007 року зареєстрований, а з січня 2009 року постійно проживає у спірному будинку, тобто він має сталий зв`язок із будинком як із житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Про наявність іншого житла, яке на праві власності чи праві користування відповідач має, стороною позивача не зазначено, доказів цьому судові не надано.

Суд приходить до висновку, що у даній справі необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача на спірний житловий будинок та права на проживання у ньому відповідача, який вже не є членом сім`ї власника житла, проте зареєстрований у ньому, тому, не заслуговують на увагу доводи позивача щодо переваги її інтересів, як власника житла, над інтересами відповідача.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині виселення ОСОБА_2 зі спірного житлового будинку задоволенню також не підлягають.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позивачеві у задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір у розмірі 1 984 грн. 80 коп., сплачений ОСОБА_1 (а.с. 1, 2), слід віднести за її рахунок.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 29, ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ст. ст. 401, 406 ЦК України, ч. 1 ст. 141, ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ), третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (, місцезнаходження за адресою: 49000, м. Дніпро, вул. Старокозацька, буд. 58, каб. 213) і ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення відмовити.

Судовий збір у розмірі 1 984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) гривень 80 коп. віднести за рахунок ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ).

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: