П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2022 року м. Київ

Справа № 759/22878/20

Провадження: № 22-ц/824/7607/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Вербової І. М., Нежури В. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 квітня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Войтенко Ю. В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення заборгованості по аліментам та часткове звільнення від сплати заборгованості по аліментам,

у с т а н о в и в:

В грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що судовим рішенням його було зобов`язано сплачувати 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно довідки-розрахунку, складеної 04.11.2015 старшим державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Святецьким Д. В., розмір заборгованості по сплаті аліментів за період з лютого 2000 року по серпень 2012 року складає 31 339,07 грн. Однак, касовими ордерами ТОВ «НВП «Пластотехніка» де, він, позивач працював, підтверджується перерахування аліментів з січня 2005 по січень 2006 на суму 3496,12 грн; за період з листопада 2007 по серпень 2008, жовтень, листопад 2008, травень, серпень 2009 на суму 6272,01 грн; за грудень 2009 на суму 700 грн, а тому визначена сума заборгованості по сплаті аліментів підлягає зменшенню на підставі ч.3 ст. 195 СК України. Окрім того, на підставі ч. 2 ст. 197 СК України ОСОБА_2 просив суд звільнити його від сплати заборгованості за період з 04.09.2000 року по 29.09.2003 року у розмірі 10 315,51 грн, оскільки в цей період виконавчий лист був відкликаний стягувачем за її заявою, а тому не перебував на виконанні.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 квітня 2022 року позов ОСОБА_2 про зменшення заборгованості по аліментам та часткове звільнення від сплати заборгованості по аліментам задоволено частково.

Зменшено розмір заборгованості ОСОБА_2 по аліментах, стягнутих на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 18.02.2000 року на 6272,01 грн., зокрема: за листопад 2007- 632,24 грн; грудень 2007- 588,15 грн; січень 2008- 323,80 грн; лютий 2008- 650,46 грн; березень 2008- 650,46 грн; квітень 2008- 587,50 грн; травень 2008- 515,08 грн; червень 2008- 301,67 грн; липень 2008- 255,44 грн; серпень 2008- 604,14 грн., а також за жовтень і листопад 2008 року та серпень 2009 року - 1163,07 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 252,24 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги.

ОСОБА_1 на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що ОСОБА_2 у встановленому законом порядку не звертався до суду з питанням щодо оскарження розміру заборгованості по сплаті аліментів, що встановлено у постанові Київського апеляційного суду від 03.12.2019 року у справі № 758/301/16-ц. Окрім цього, у вказаній постанові суду вказано, що визначення розміру заборгованості зі сплати аліментів та порядок стягнення такої заборгованості визначено ЗУ «Про виконавче провадження» та не потребує ухвалення ще одного рішення суду про стягнення цієї заборгованості, оскільки така заборгованість стягується в межах виконавчого провадження за виконавчим листом про стягнення аліментів. Також вказувала, що за позовом платника аліментів судом може бути зменшено саме розмір аліментів, а не розмір заборгованості, яка виникла у зв`язку з їх несплатою. Проте, ОСОБА_2 не звертався до суду із позовом про зменшення розміру аліментів. Також, вважала, що суд першої інстанції не мав права посилатись як на підставу для зменшення розміру заборгованості , на виписку по її, ОСОБА_1 , картці-рахунку, оскільки оригінали вказаних документів судом не досліджувались. При цьому, дослідження судом вказаних доказів мало місце при розгляді справи № 758/301/16-ц. Звертала увагу і на те, що банківські виписки за період 2007-2008 років не можуть бути підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментам. Просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині зменшення розміру заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в позові.

ОСОБА_2 на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не належним чином дослідив подані ним касові ордери, які містять повну інформацію про зняття підприємством готівки саме на сплату аліментів, а також квитанцій долучених до них. Також зазначив, що відкликання відповідачкою виконавчого листа 04.09.2000 року та не пред`явлення його до виконання на протязі 3 років було її волевиявленням, і, вказані обставини нею не спростовані. Отже, суд першої інстанції неправомірно відмови у позовних вимогах про часткове звільнення від сплати заборгованості по аліментам. Просив рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Ухвалами Київського апеляційного від 02 червня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, з 23 травня 1992 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами розірвано, про що відділом РАЦС Подільського РУЮ у місті Києві складено актовий запис №402 від 27 липня 2004 року.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 18 лютого 2000 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 01 лютого 2000 року до її повноліття.

На виконання вказаного рішення суду 18 лютого 2000 року Подільським районним судом міста Києва був виданий виконавчий лист № 2-720.

18 лютого 2000 року відкрито виконавче провадження № 35145102 з виконання вказаного виконавчого листа № 2-720.

04 листопада 2000 року державним виконавцем відправлено стягувачу виконавчий лист № 2-720 згідно її заяви від 02.09.2000 року.

08 вересня 2012 року виконавче провадження було закінчено у зв`язку із досягненням дитиною повноліття.

04 листопада 2015 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві Святецьким Д. В. складено довідку-розрахунок заборгованості по аліментах, відповідно до якої станом на 08 вересня 2012 року заборгованість ОСОБА_2 за аліментами становить 31 339,07 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що касові ордери та квитанція від 26 грудня 2009 року як на письмові докази сплати аліментів не можуть бути взяті до уваги, оскільки не підтверджують факт отримання відповідачкою вказаних грошових коштів, також, з поданих документів не вбачається згода відповідача на отримання аліментів поштою. Обґрунтованою суд вважав лише сплату аліментів за період з листопада 2007 по серпень 2008 року, жовтень, листопад 2008 року, травень, серпень 2009 року - в загальному розмірі 6272,01 грн, що підтверджується випискою по картці-рахунку ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк». Відмовляючи у задоволенні позову в частині часткового звільнення від сплати заборгованості по сплаті аліментів, суд виходив із того, що рішення суду про стягнення аліментів діяло, у тому числі, в період, коли виконавчий лист було повернуто за заявою стягувача, обов`язок ОСОБА_2 сплачувати аліменти на підставі судового рішення не припинявся та не переривався.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом ч. 1, п.1 ч.2 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 13 січня 2021 року у справі № 2-751/2007 вказано, що право на обрання порядку звернення до суду належить заінтересованій особі. В свою чергу, суд має захистити інтереси особи, незалежно від обраного нею способу, як в порядку позовного провадження, так і в порядку контролю за виконанням судового рішення.

Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті.

Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі , в тому числі, надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; подання заяви стягувачем або боржником.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 71 Закону визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця.

Вказана норма про щомісячне обчислення розміру заборгованості зі сплати аліментів діє з 05 жовтня 2016 року з набранням чинності Законом України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження».

Відповідно до п.п.3, 4 Розділу 16 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року, у разі, якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження.

Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із:

- звіту про здійснені відрахування та виплати;

- квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником;

- заяв та (або) розписок стягувача;

- інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості;

- інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду, позивач зазначив, що згідно довідки-розрахунку, складеної 04.11.2015 старшим державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Святецьким Д. В., розмір заборгованості по сплаті аліментів за період з лютого 2000 року по серпень 2012 року складає 31 339,07 грн. Однак, касовими ордерами ТОВ «НВП «Пластотехніка» де, він, позивач працював, підтверджується перерахування аліментів з січня 2005 року по січень 2006 року на суму 3496,12 грн; за період з листопада 2007 року по серпень 2008 року, жовтень, листопад 2008 року, травень, серпень 2009 року на суму 6272,01 грн; за грудень 2009 року на суму 700 грн,

У зв`язку з цим, 25.11.2020 року ним була подана заява державному виконавцю про перерахунок заборгованості з урахуванням сплачених ним сум та були надані відповідні квитанції, які підтверджують перерахування ним коштів стягувачу.

У відповідь на заяву ОСОБА_2 державний виконавець повідомив, що спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом.

Відповідно до ст.ст. 129, 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України судове рішення, що набрало законної сили, обов`язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Виходячи з наведеного, законодавець не ставить обов`язок по сплаті аліментів, у разі обізнаності платника аліментів про їх стягнення, в залежність від стягнення таких за виконавчим листом шляхом відрахування із заробітної плати чи іншого доходу, оскільки судові рішення, що набрали законної сили, підлягають обов`язковому виконанню.

Обізнаність про наявність судового рішення про стягнення аліментів заявник не спростовує.

При цьому, зазначає, що добровільно сплачував аліменти протягом зазначеного періоду шляхом переказу грошових коштів стягувачу на банківську карту, а також через ПАТ «Укрпошта».

Такі докази заявником були передані державному виконавцю та надані до суду.

Так, згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 липня 2021 року у справі №753/14154/19 за відсутності відомостей про призначення платежу "Аліменти" у документах у підтвердження здійснення платежів, підстави для здійснення перерахунку заборгованості відсутні.

В той же час, Верховний Суд у своїй постанові від 26 травня 2021 року у справі №569/11466/20 вказав, що норми права не містять заборони для державного виконавця під час визначення розміру заборгованості по аліментам враховувати суми, які сплачені боржником без призначення платежу. А встановленню підлягає наявність або відсутність інших правовідносин між подружжям, які могли б бути підставою для зарахування спірних сум, не в рахунок погашення заборгованості по аліментам, а в рахунок погашення інших зобов`язань.

Задовольняючи вимоги позову в частині зменшення розміру заборгованості в сумі 6272,01 грн, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із доведеності сплати аліментів позивачем за період з листопада 2007 року по серпень 2008 року , жовтень, листопад 2008 року, травень, серпень 2009 року в загальному розмірі 6272,01 грн, що підтверджується випискою по картці-рахунку ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк», яку було витребувано Подільським районним судом м. Києва по справі № 758/301/16-ц.

Вказаний доказ відповідачкою у встановленому законом порядку не спростований.

Посилання відповідачки на те, що оригінали вказаних документів судом не досліджувались, є безпідставними, оскільки відповідно до частини другої, шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 не зверталась до суду із клопотанням про витребування оригіналу виписки по картковому рахунку АТ КБ «Приватбанк», а тому у суду не було підстав не приймати вказаний доказ до уваги.

Також безпідставним є посилання ОСОБА_1 на те, що дослідження судом вказаних доказів мало місце при розгляді справи № 758/301/16-ц, оскільки судом при апеляційному перегляді справи вказані докази не досліджувались у зв`язку з відсутністю на момент розгляду справи спору між сторонами щодо розміру заборгованості по аліментам.

Та обставина, що у справі № 758/301/16-ц апеляційним судом було зазначено, що ОСОБА_2 не оскаржував розмір заборгованості по аліментах у встановленому законом порядку, не позбавляє останнього права на звернення ув майбутньому, чим він і скористався, звернувшись до суду із вказаним позовом.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись погодись із висновком суду першої інстанції щодо відмови у зменшенні заборгованості зі сплати аліментів на суму 4196,12 грн, яку позивач сплатив згідно касових ордерів, виданих ТОВ «НВП Пластотехніка», поштовим переказом за період з січня 2005 року по січень 2006 року та квитанції про переказ ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 700 грн у грудні 2009 року (а.с. 34-42, 48).

Як зазначено вище, Верховний Суд у своїй постанові від 26 травня 2021 року у справі №569/11466/20 вказав, що норми права не містять заборони для державного виконавця під час визначення розміру заборгованості по аліментам враховувати суми, які сплачені боржником без призначення платежу. А встановленню підлягає наявність або відсутність інших правовідносин між подружжям, які могли б бути підставою для зарахування спірних сум, не в рахунок погашення заборгованості по аліментам, а в рахунок погашення інших зобов`язань.

У наданих позивачем копіях касових ордерах зазначено розмір сплачуваних коштів, та те, що вказані кошти є аліментами та сплачуються на користь ОСОБА_1 , в квитанціях також вказано, що кошти надсилаються ОСОБА_1 .

Згідно вказаних документів ОСОБА_2 сплатив на користь ОСОБА_1 аліменти за січень 2005 року у розмірі 344,22 грн, за лютий 2005 року у розмірі 370,45 грн, за квітень 2005 року у розмірі 370,45 грн, за травень 2005 року у розмірі 370,45 грн, за червень 2005 року у розмірі 375,70 грн, за липень 2005 року у розмірі 407,18 грн, за серпень 2005 року у розмірі 587,47 грн, за вересень 2005 року у розмірі 218,28 грн, за січень 2006 року у розмірі 451,92 грн, за грудень 2009 року у розмірі 700 грн. (а.с. 34-42, 48).

Особливості виконання рішень про стягнення аліментів передбачені розділом XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року за № 512/5, відповідно до якої виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Зазначені положення законодавства державним виконавцем при складанні довідки про розрахунок заборгованості виконані не були, не зважаючи на те, що боржником були вчинені дії та повідомлено державного виконавця про добровільну сплату аліментів на утримання дитини.

З огляду на викладене, та ураховуючи, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності інших зобов`язань між стягувачем ОСОБА_1 та боржником ОСОБА_2 , а ніж зобов`язань по сплаті аліментів, а боржником були надані докази на підтвердження сплати аліментів у спірний період, зокрема, копії касових ордерів та квитанцій щодо грошових переказів на ім`я стягувача, колегія суддів вважає вимоги позивача про зменшення розміру заборгованості по аліментам на суму 4196,12 грн обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що боржником були надані докази на підтвердження сплати аліментів у спірний період, в той час, коли відповідачкою ОСОБА_1 в порушення положень ЦПК України такі докази спростовані не були, та, як наслідок, помилково відмовив у задоволенні вказаних позовних вимог.

Доводи ОСОБА_1 про те, що за позовом платника аліментів судом може бути зменшено саме розмір аліментів, а не розмір заборгованості, яка виникла у зв`язку з їх несплатою, є неприйнятними, оскільки право на оспорення розміру заборгованості із сплати аліментів в судовому порядку за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом, визначено законодавцем у ЗУ «Про виконавче провадження», а не у СК України.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про часткове звільнення від сплати заборгованості від аліментів, колегія суддів ураховує наступне.

Згідно з частиною другою статті 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

При розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених статтею 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Посилання позивача на той факт, що у період з 04.09.2000 року по 29.09.2003 року виконавчий лист про стягнення аліментів не перебував на виконанні у виконавчій службі, не може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості по аліментам та поверненню сплаченої суми, яку він по суті повинен був сплатити на утримання дітей тим чи іншим способом.

Позивач ОСОБА_2 був обізнаний, що повинен сплачувати аліменти на утримання дитиниу встановленому судом розмірі, а, повернення виконавчого листа стягувачуне звільняє позивача від обов`язку сплати аліментів та виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 лютого 2000 року.

Оскільки позивачем не наведено передбачених ст. 197 СК України підстав для частково звільнення від сплати аліментів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для зменшення розміру заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів, проте належним чином не дослідив подані позивачем письмові докази та помилково їх не врахував, зменшуючи розмір заборгованості.

За наведених обставин, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 квітня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про зменшення розміру заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів, що стягнуті на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 18.02.2000 року, слід змінити з урахуванням висновків, викладених у даній постанові.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 квітня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про зменшення розміру заборгованості зі сплати аліментів, змінити, у зв`язку з чим, викласти абзац 2 резолютивної частини рішення у наступній редакції:

Зменшити розмір заборгованості ОСОБА_2 по аліментах, стягнутих на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 18.02.2000 року, на 10 468,13 грн., з яких: за січень 2005 року у розмірі 344,22 грн, за лютий 2005 року у розмірі 370,45 грн, за квітень 2005 року у розмірі 370,45 грн, за травень 2005 року у розмірі 370,45 грн, за червень 2005 року у розмірі 375,70 грн, за липень 2005 року у розмірі 407,18 грн, за серпень 2005 року у розмірі 587,47 грн, за вересень 2005 року у розмірі 218,28 грн, за січень 2006 року у розмірі 451,92 грн, за листопад 2007 року - 632,24 грн; грудень 2007 року - 588,15 грн; січень 2008 року - 323,80 грн; лютий 2008 року - 650,46 грн; березень 2008 року - 650,46 грн; квітень 2008 року - 587,50 грн, травень 2008 року - 515,08 грн, червень 2008 року - 301,67 грн; липень 2008 року - 255,44 грн; серпень 2008 року - 604,14 грн., жовтень- листопад 2008 року та серпень 2009 року - 1163,07 грн; за грудень 2009 року - 700 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.М. Вербова

В.А. Нежура