Провадження №22-ц/812/531/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 липня 2022 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №481/658/21 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на рішення, яке постановив Новобузький районний суд Миколаївської області під головуванням судді Вжещ С.І. у приміщенні цього суду об 11 годині 25 хвилині 17 січня 2022 року, повний текст якого складений 24 січня 2022 року, за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,

у с т а н о в и л а :

03 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (далі - АТ «ПУМБ»), в якому просила визнати недійсним кредитний договір, укладений між Янковською та АТ «ПУМБ» № 201 від 11 червня 2019 року, та застосувати наслідки недійсності правочину.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 червня 2019 року між сторонами у справі укладений кредитний договір № 201, відповідно до умов якого позивачка отримала кредит в сумі 12831 гривень, який вона вважає недійсним, оскільки при його укладенні порушені її права згідно Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: при підписанні договору їй не було повідомлено про наявні варіанти кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, податковий режим несплати відсотків, позитивні та негативні аспекти пропонованих схем кредитування. Також форма та зміст кредитного договору не відповідає вимогам статей 638,1054 ЦК України та статті 11 вказаного вище Закону, оскільки в заяві позичальника відсутні умови, які повинні бути в кредитному договорі. Вважає, що до спірного договору включені несправедливі умови, наслідком застосування яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на його шкоду, а тому вважає укладений договір таким, що порушує її права як споживача. Наведене, на думку позивача, є підставою визнання кредитного нікчемним та застосування наслідків його недійсності.

Заочним рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 20 вересня 2021 року позов задоволений частково; визнаний недійсним пункт 4 кредитного договору, укладеного між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 , в частині встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 4,99 %. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

18 жовтня 2021 року представник АТ «ПУМБ» звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 20 вересня 2021 року.

Ухвалою суду від 02 грудня 2021 року заява представника відповідача АТ «ПУМБ» про перегляд заочного рішення від 20 вересня 2021 року задоволена. Заочне рішення від 20 вересня 2021 року скасоване.

Після призначення справи до розгляду від представника АТ «ПУМБ» до суду відзив на позов не надходив, але в заяві про скасування заочного рішення була обґрунтована позиція невизнання позову в частині визнання недійсним пункту 4 оспорюваного договору з мотивів, необхідності застосування до спірних правовідносин положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору), а саме того, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору), зокрема статті 8 Закону, яка передбачає, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, в тому числі комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення, тощо.

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилась, відповідно до поданого клопотання від 21 грудня 2021 року просила справу розглядати у її відсутність, позов підтримала в повному обсязі.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 17 січня 2022 року позов задоволений частково.

Постановлено застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину в частині встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 4,99%, передбачених пунктом 4 кредитного договору № 201 від 11 червня 2019 року, шляхом зобов`язання АТ «ПУМБ» здійснити перерахунок Янковській внесених нею платежів з моменту укладання кредитного договору, зарахувавши фактично сплачену суму щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок інших обов`язкових платежів, передбачених цим договором.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Також стягнуто з АТ «ПУМБ» на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що сторони, діючи вільно, на власний розсуд, тобто у відповідності до вимог статей 638, 1054 ЦК України уклали кредитний договір, із змісту якого вбачається, що ними обумовлені істотні умови для даного виду договору сума за тілом кредиту, яка отримана позивачем, порядок їх надання Банком позичальнику, строк, порядок та умови повернення кредиту позичальником, розмір відсотків за користування ними, відповідальність за порушення зобов`язань.

Оскільки на час укладення між сторонами кредитного договору, а саме 11 червня 2019 року, Закон України «Про споживче кредитування» не передбачав право кредитодавця на отримання комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розумінні абзацу 2 частини другої статті 8 Закону, що діє на теперішній час, суд дійшов висновку, що умова кредитного договору про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 4,99% від суми кредиту, який видається на загальні цілі, викладена в пункті 4 Заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, є нікчемною, та вважав за необхідне застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину в цій частині шляхом зобов`язання АТ «ПУМБ» здійснити перерахунок ОСОБА_1 внесених нею платежів з моменту укладання кредитного договору, зарахувавши фактично сплачену суму щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок інших обов`язкових платежів, передбачених цим договором.

Проте, з урахуванням встановлення в судовому засіданні недійсності (нікчемності) умови про нарахування щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, що не передбачалось законом, на момент укладення договору, та не було відомо позивачу на час такого укладення, суд вважав, що позивачкою обраний неналежний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки недійсність (нікчемність) такої умови встановлена законом і визнання її недійсною судом не потребується.

Щодо інших позовних вимог, відмовляючи в їх задоволенні, суд виходив з того, що позивачем не доведено, що спірний договір є недійсним в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договору, що вказує на необґрунтованість позовних вимог в цій частині та є підставою для відмови у їх задоволенні.

В апеляційній скарзі АТ «ПУМБ» просить рішення суду скасувати, постановити нове судове рішення про відмову у позові у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 просила визнати кредитний договір недійсним повністю, у тому числі й в частині умов щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 4,99%, посилаючись на те, що умова сплати такої комісії не відповідає положенням ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Відповідач не погоджується з висновком суду про часткове задоволення позову через наявність правових підстав для визнання частини договору нікчемним, посилаючись на наступне.

На момент укладення сторонами договору 11 червня 2018 року вже діяли положення Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року №1734-УІІ, що набрав чинності 10 червня 2017 року. Вказаний Закон є спеціальним законом, який регулює кредитні правовідносини у сфері споживчого кредитування. У п. З ч. З Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону зазначено, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Так, згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 «Визначення термінів» Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на час укладення договору) загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом.

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності).

Отже, на час укладення між сторонами кредитного договору та погодження умови про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості Закон України «Про споживче кредитування» передбачав право кредитодавця на отримання платежів за обслуговування кредитної заборгованості.

Ураховуючи викладене, на думку відповідача, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про незаконність встановлення Банком комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

До того ж, не знайшли свого підтвердження доводи позивача про несправедливість умов кредитного договору в частині встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості, з огляду на таке.

Підписавши Заяву на приєднання до договору, позивач був обізнаний про всі умови та суми в абсолютних значеннях, і погодився з такою платою за кредит. Також у Заяві на приєднання до договору вказано, що сума платежу за розрахунковий період визначена рівними платежами (ануїтет), які включають як суму кредиту, так і плату за кредит (проценти та комісію), при цьому умовами договору фактично не передбачено сплати відсотків, оскільки розмір % встановлено на рівні 0,01% річних.

Тому помилковим є висновок суду про те, що може вважатися створюванням істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника сплата комісійної винагороди в складі ануїтетних платежів, розмір яких задовольнив позивача при підписанні договору, і враховуючи, що можливість встановлення такої комісії передбачена Законом України «Про споживче кредитування».

За таких обставин, відповідач вважає, що суд першої інстанції невірно застосував до спірних правовідносин Закон України «Про споживче кредитування», зазначивши, що комісія відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства не визначалась як складова договору споживчого кредиту і, виходячи з презумпції свободи договору, усі умови якого погодили сторони під час його підписання, дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для визнання кредитного договору частково нікчемним.

Також відповідач, посилаючись на правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові №201/10403/19 від 30 червня 2021 року, наголошує, що суд першої інстанції неправильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до помилкового висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково, про що ухвалив відповідне рішення.

Оскільки, на думку відповідача, суд першої інстанції був іншої думки та вважав доведеними підстави для часткового задоволення позову, то на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про захист прав споживача, визнання кредитного договору частково недійсним та зобов`язання вчинити дії.

В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися.

Зважаючи на вимоги статей 128, 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи, враховуючи, зокрема, що матеріали справи є достатніми для проведення судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням процесуального закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 11 червня 2019 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулася до АТ «ПУМБ» та підписала заяву про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 201 (а.с. 5).

Зокрема, у заяві зазначено, що ОСОБА_1 просить про надання їй споживчого кредиту (без послуги страхування) на наступних умовах: цільове призначення загальні споживчі цілі, сплата разової комісії Банку, в сумі 12831 грн. на загальні споживчі цілі на строк 24 місяці, сплата комісії за обслуговування кредитної заборгованості 4,99%, розмір процентної ставки 0,01 річних, разова комісія 0.

Відповідно до заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (розділ «Графік платежів) повернення кредиту позивачка повинна була здійснювати рівними платежами (ануїтетна схема повернення кредиту), розмір якого становить 1175,95 грн. щомісяця та 1174, 81 (останній платі) та вноситься до 11 числа кожного місяця. Щомісячний платіж складається з 534 гривні 63 копійки погашення основної суми та 640 гривень 27 копійок комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Визначена реальна процентна ставка 139,3765% та загальні витрати за споживчим кредитом - 15367 гривень 66 копійок.

Також ОСОБА_1 був підписаний паспорт споживчого кредиту, відповідно до якого споживачу надана інформація до укладення договору про споживчий кредит, зокрема, щодо суми кредиту 12831 грн., річної процентної ставки 0, 01, щомісячної комісії 4,99% від суми кредиту, загальних витрат за кредитом - 15367 гривень 66 копійок, орієнтовної загальна вартість кредиту - 28198 гривень 56 копійок, реальної процентної ставки у розмірі 139,3765% річних (а.с. 6).

Відповідач на вказаних умовах надав позивачці споживчий кредит у розмірі 12831,00 грн. строком на 24 місяці.

Таким чином, між позивачкою як позичальником та відповідачем, який є банківською установою, виникли правовідносини з приводу отримання споживчого кредиту та виконання обов`язків з його повернення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції послався на те, що Закон України «Про споживче кредитування» на день укладання оспорюваного договору не передбачав право кредитодавця на отримання комісії за обслуговування кредитної заборгованості та дійшов висновку, що умова кредитного договору про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 4,99% від суми кредитує нікчемною, та вважав за необхідне застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину в цій частин.

Колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками суду з огляду на таке.

Заява про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 201 була підписана позивачкою 11 червня 2019 року, що установлено судом першою інстанцією та не заперечується сторонами. Кредитні кошти на виконання зазначеного договору ОСОБА_1 згідно з пунктом 1 заяви отримала на загальні споживчі цілі.

До загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що кредитний договір до спірного договору включені несправедливі умови, наслідком застосування яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на його шкоду, а тому вважає укладений договір таким, що порушує її права як споживача.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Виходячи з мети законодавчого захисту прав споживача як більш вразливої та незахищеної сторони у договорі (в якому одна сторона є фахівець, а інша - ні), закон має на меті захистити право споживача бути обізнаним з умовами договору, що укладається, на зрозумілій для нього мові, коротко і прозоро, без прихованих невигідних для нього наслідків та умов, з метою уникнення ситуації, коли для належного розуміння договору та його умов споживач мав би детально аналізувати об`ємний матеріал, і з метою уникнення викривлення дійсного волевиявлення позичальника-споживача. Дані вимоги закону не мали на меті надати споживачу формальні підстави для подальшого визнання укладеного договору недійсним. Споживач (позичальник) не звільнений від обов`язку бути добросовісним при укладенні договору, що означає повне з`ясування позичальником умов договору (тобто умов, на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе) до підписання договору і відповідно до отримання позичальником на підставі підписаного договору кредитних коштів, а не навпаки.

Відповідно до статті 47 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі -Закон № 1734-VIII).

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» станом на дату укладення кредитного договору (у редакції Закону № 1734-VIII) містить положення про те, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

У статті 1 Закону № 1734-VIII (тут і далі - у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) наведено визначення термінів, які вживаються в цьому Законі, зокрема:

договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором;

загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту (це сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит) та загальних витрат за споживчим кредитом (це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту);

споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом, що врегулювано в частині другій статті 8 Закону № 1734-VIII.

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.

Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі.

До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються:

1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит;

2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту.

Таким чином, Закон № 1734-VIII не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно) для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частинами першою та другою статті 12 Закону № 1734-VIII у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону № 1734-VIII умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Інформація, що надається кредитодавцем споживачу до укладення договору про споживчий кредит, зазначена у частині другій статті 9 Закону № 1734-VIII, має містити відомості про: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та його структурного підрозділу, через який надається споживчий кредит, реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру банків чи Державного реєстру фінансових установ; 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо); 3) суму кредиту, строк кредитування, мету отримання та спосіб надання кредиту; 4) тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, а також індекси, що застосовуються для розрахунку змінюваної процентної ставки. Індекс, що застосовується для розрахунку змінюваної процентної ставки, повинен відповідати вимогам, встановленим ЦК України; 5) види забезпечення за кредитом, необхідність проведення оцінки предмета забезпечення за кредитом та про те, за чий рахунок така оцінка проводиться; 6) реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача на дату надання інформації виходячи з обраних споживачем умов кредитування. Якщо кредитодавець пропонує різні способи надання кредиту, надана споживачу інформація має містити застереження про те, що використання інших способів надання кредиту може мати наслідком застосування іншої реальної річної процентної ставки. Якщо платежі за послуги кредитодавця, пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, є періодичними, надана споживачу інформація має містити застереження про те, що витрати на такі послуги можуть змінюватися протягом строку дії договору про споживчий кредит; 7) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, які є обов`язковими для отримання кредиту, перелік осіб, яких кредитодавець визначив для надання відповідних послуг (за наявності). Споживач має бути письмово проінформований про те, що вартість послуг третіх осіб установлюється виключно такими особами, відповідно кредитодавець не здійснює інформування про розмір відповідних витрат та/або їх зміну протягом строку дії договору про споживчий кредит і не включає їх до розрахунку реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача; 8) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 9) попередження про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 10) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 11) порядок дострокового повернення кредиту; 12) у разі укладення договору про споживчий кредит у формі кредитування рахунку - відомості про те, що від споживача може вимагатися повне повернення суми кредиту в будь-який час, строк попередження про таку вимогу (частина третя статті 9 Закону № 1734-VIII).

Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у додатку 1 до Закону № 1734-VIII, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою статті 9 Закону № 1734-VIII.

Стандартизована форма паспорта споживчого кредитування, наведена у додатку 1 до Закону № 1734-VIII, передбачає, зокрема розділ 4 «Інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача» із зазначенням серед іншого платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладання договору, орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі), грн.; окремий розділ про наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (пеня, штрафи, процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, інші платежі), де зазначаються розмір платежу, база його розрахунку та умови його застосування, а також окремий розділ додаткової інформації (додаткові та супутні послуги третіх осіб, обов`язкові для отримання кредиту): послуги нотаріуса, послуги оцінювача, послуги страховика, інше, де зазначаються необхідність отримання відповідної послуги, перелік осіб за наявності.

Методика розрахунку загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договорами про споживчий кредит встановлена Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затвердженими постановою Правління НБУ від 08 червня 2017 року № 49 (далі - Правила).

Згідно з пунктом 5 Правил (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Отже, положення Закону № 1734-VIII допускає, що укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язано з необхідністю отримання споживачем додаткових чи супутніх послуг кредитодавця або третіх осіб, але вимагає, щоб відомості про це були відображені в паспорті споживчого кредитування, з яким кредитодавець має ознайомити позичальника в письмовій формі до укладення договору про споживчий кредит, при цьому інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит, має бути зазначена в такому договорі.

Матеріали справи містять наданий банком паспорт споживчого кредиту, оформлений до укладення кредитного договору від (а. с. 6), у якому в розділах 4 «Інформація щодо реальної річної процентної ставки та реальної орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача» та 5 «Порядок повернення кредиту» вказана щомісячна комісія за обслуговування кредиту в розмірі 4,99 % від суми кредиту, що надається на загальні цілі.

Паспорт споживчого кредитування скріплений підписом ОСОБА_1 , яка підтвердила отримання нею всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до її потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для неї, в тому числі в разі невиконання нею зобов`язань за таким договором.

Наведена у паспорті споживчого кредитування комісія за обслуговування кредиту в розмірі 4,99 % від суми кредиту, що надається на загальні цілі відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору та згідно із Законом № 1734-VIII відноситься до платежів, що є обов`язковими до сплати при поверненні споживчого кредиту.

На момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 не зверталась до банку із заявою про надання роз`яснень незрозумілих їй умов договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим фактично погодилась зі всіма умовами такого договору, в тому числі з тими, що оспорює.

За такого в кредитному договорі, укладеному сторонами, чітко та недвозначно зафіксовано, що позичальник щомісяця сплачує банку комісію за обслуговування кредиту в розмірі 4,99% від суми наданого кредиту.

За змістом статей 6, 626, 627, 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, позивачка мала можливість не вступати у кредитні відносини із відповідачем, якщо дійсно вважала встановлення комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості у разі порушення позичальником встановлених кредитним договором зобов`язань несправедливою умовою, натомість позивачка погодила зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Підписавши договір, ОСОБА_1 засвідчила, що погодилась на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором.

Апеляційний суд також звертає увагу, що обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 окремо не наводила доводів щодо незаконності умов оспорюваного договору в частині визначення розміру комісії за управління коштами, зокрема, щодо дисбалансу при цьому договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону № 1734-VIII споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.

ОСОБА_1 , ознайомившись з умовами паспорта споживчого кредитування та кредитного договору, мала реальну можливість відмовитися від укладення останнього та на момент його підписання додаткових вимог щодо спірних умов договору не заявляла, у подальшому виконувала його умови та покладені на неї договірні зобов`язання, сплачуючи кредит, що свідчить про свідоме визнання позивачем умов договору, в тому числі його оспорюваних умов.

Суд бере до уваги, що позивачка таким своїм правом не скористалася.

Аналогічних висновків за подібних правовідносин сторін дійшов Касаційний цивільний Суд у складі Верховного Суду у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 201/10403/19.

Зазначене у сукупності свідчить про безпідставність позовних вимог щодо визнання недійсними відповідних пунктів кредитного договору в частині комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості з моменту його укладання та необхідність відмови у задоволенні позову в цій частині через його необґрунтованість.

За такого колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - укладеного сторонами кредитного договору в частині встановлення комісії, оскільки до такого суд дійшов внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, а тому рішення суду в цій частині в силу пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України необхідно скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову в позову.

Між тим, апеляційну скаргу слід задовольнити частково. Так, ставлячи питання про скасування рішення суду першої інстанції в повному обсязі, відповідач не навів підстав неправильності цього рішення в частині відмови у позові.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із частиною 7 статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З огляду на те, що позивачка як споживач банківських послуг звільнена від сплати судового збору на підставі частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а рішення суду скасовано у частині задоволених позовних вимог з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у позові, в іншій частині залишено без змін, витрати відповідача на сплату судового збору за подання апеляційної скарги, яка також задоволена частково, слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, частково, а саме -в розмірі 681 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» задовольнити частково.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 17 січня 2022 року в частині задоволення позовних вимог щодо застосування наслідків недійсності нікчемного правочину в частині встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості шляхом покладення обов`язку на Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» здійснити перерахунок внесених ОСОБА_1 платежів та розподілу судових витрат скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про застосування наслідків недійсності правочину відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Компенсувати Акціонерному товариству «Перший український міжнародний банк» (ЄДРПОУ 14282829) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 681 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 05 липня 2022 року