Справа № 344/2394/20
Провадження № 2/344/446/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого-судді Антоняка Т.М.,

секретаря Максимів Н.С.,

за участю сторін:

представника позивача Мельника А.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Кобець М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Управляюча компанія «Комфортний дім» Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, -

В С Т А Н О В И В:

Комунальне підприємство «Теплий дім» звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, за період з жовтня 2011 року по січень 2020 року, у сумі 12642,70 грн., мотивуючи тим, що позивач, з моменту прийняття будинку на баланс, надає послуги відповідачці, яка неналежно проводить оплату за надані послуги, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 червня 2020 року позов задоволено. Вирішено стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 жительки: АДРЕСА_1 в користь Комунального підприємства «Теплий дім» Івано-Франківської міської ради (, м. Івано-Франківськ, вул. Незалежності, 161, р/р НОМЕР_2 у ПАТ КБ «ПриватБанк») 12 642 (дванадцять тисяч шістсот сорок дві) гривні 70 копійок заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з жовтня 2011 року по січень 2020 року та 2102 грн. витрат по оплаті судового збору (а.с. 149-150, т. 1).

30.10.2020 року від представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Кобець М.В. надійшла заява про перегляд заочного рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 червня 2020 року (а.с. 159-160, т. 1).

Системою автоматичного розподілу заяву про перегляд заочного рішення розподілено судді Домбровській Г.В. (а.с. 194, т. 1).

30.10.2022 року працівниками Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області складено акт про неможливість передачі даної справи судді Домбровській Г.В. з підстав, визначених п. 2.3.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду (а.с. 195, т. 1).

Відповідно до розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду Оліяра В.І. № 235 від 30.10.2020 року, у зв`язку із перебуванням судді Домбровської Г.В. у відпустці, проведено повторний автоматичний розподіл даної цивільної справи (а.с. 196, т. 1).

Системою автоматичного розподілу заяву про перегляд заочного рішення розподілено судді Антоняку Т.М. (а.с. 197, т. 1).

Відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 березня 2021 року заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 червня 2020 року, ухвалене по цивільній справі за позовом КП Теплий дім до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 247, т. 1).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 травня 2021 року до участі у справі залучено комунальне підприємство «Управляюча компанія «Комфортний дім» Івано-Франківської міської ради, як правонаступника позивача комунального підприємства «Теплий дім».

Представником відповідачки подано відзив на позовну заяву, у якому вказується на те, що вимоги позивача щодо стягнення боргу за період з жовтня 2011 року по січень 2017 року є безпідставними, у зв`язку із спливом строку позовної давності. У позовній заяві зазначається, що між співвласниками будинку АДРЕСА_2 та КП «Теплий дім» було укладено договір № 04-24/27 від 30.06.2016 року про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків та споруд. Проте відповідачка стала співвласником будинку АДРЕСА_2 лише 11.06.2019 року, що підтверджується відомостями з державного реєстру прав на нерухоме майно та кореспондується нормами ч.4. ст. 334 ЦК України, відповідно до якої, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Тому, дія договору № 04-24/27 від 30.06.2016 року розповсюджується на відповідачку лише з 11.06.2019 року, а отже і її обов`язок сплачувати за надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій виник лише з 11.06.2019 року. Також представник відповідачки вказує на те, що починаючи з 2006 року ОСОБА_1 не могла у повній мірі користуватись квартирою АДРЕСА_3 , через встановлення у несанкціонований спосіб та з грубим порушенням санітарних норм майданчику для збору твердих побутових відходів у безпосередній близькості від вікон ОСОБА_1 . Знаходитись та спати вночі у вищезазначеній квартирі було неможливо через сморід, який спричиняли встановленні сміттєві контейнери та постійний шум, що спричиняли машини під час вивантаження сміття з контейнерів щоразу близько першої години ночі, бродячі собаки та безхатьки. Вказані сміттєві контейнери після численних скарг мешканців будинку по АДРЕСА_4 , були прибрані лише у 2018 році. Фактично у період з 2006 по 2018 роки ОСОБА_1 проживала у матері, оскільки користуватись квартирою по АДРЕСА_5 було неможливо. Після отримання відповідачкою можливості повноцінно користуватись належним їй приміщенням і було зареєстровано право власності на нього. Також, представник відповідачки вказує, що першочергово позов про стягнення заборгованості з оплати послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій щодо квартири по АДРЕСА_5 був поданий до ОСОБА_2 , колишнього чоловіка ОСОБА_1 . Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.08.2019 року справу за позовом Комунального підприємства "Муніципальна інвестиційна управляюча компанія" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з управління багатоквартирним будинком передано до Калинівського районного суду Вінницької області. Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 14.11.2019 року, яке залишено без змін Вінницьким апеляційним судом, у задоволені позову у зв`язку із спливом строку позовної давності та з тієї підстави, що квартира АДРЕСА_3 була відчужена ним на користь відповідачки у 2005 році і він фактично не проживав у вказаній квартирі та не користувався послугами з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Тому після прийняття Вінницьким апеляційним судом відповідного рішення, позивач мав зробити перерахунок заборгованості по квартирі по АДРЕСА_5 та направляти рахунки на оплату послуг новому власнику ОСОБА_1 . Проте, з дати набуття відповідачкою права власності на квартиру по АДРЕСА_5 , позивач продовжував направляти відповідачці рахунки на оплату послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням заборгованості починаючи з 2011 року, з огляду на що такі рахунки не підлягали оплаті, оскілки не відображають реальну заборгованість відповідачки у зв`язку із відсутністю у останньої обов`язку сплати такого боргу. Відтак вважає, що у задоволенні позову має бути відмовлено повністю.

У відповіді на відзив представник позивача вказує, що відповідно до копії нотаріально посвідченого договору дарування від 2005 року ОСОБА_2 подарував квартиру за номером АДРЕСА_3 ОСОБА_1 . З аналізу ч.ч. 3 і 4 ст. 334, ч. 1 ст. 210, ст. 182 ЦК України (в редакції, яка діяла до 31.12.2012 року включно), п. 2 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 року № 671 (який діяв до 31.12.2012 року включно) вбачається, що перехід права власності на нерухоме майно, за часом укладення договору дарування квартири від 21 квітня 2005 року, визначався саме нотаріальним посвідченням та моментом державної реєстрації договору, які вчинялися нотаріусами під час укладення правочинів. Оскільки договір дарування від 21 квітня 2005 року відповідає вимогам закону щодо його укладення та посвідчення, слід зробити висновок, що ОСОБА_1 є власником вищезазначеної квартири з моменту нотаріального посвідчення та моменту державної реєстрації договору, які вчинялися нотаріусом під час укладення договору, тобто 21.04.2005 року. Саме такого висновку дійшов Вінницький апеляційний суд при винесенні постанови по справі № 344/8335/19 у справі за позовом КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з управління багатоквартирним будинком АДРЕСА_4 . Представник позивача вказує на те, що жодних заяв чи скарг щодо ненадання належної якості житлово-комунальних послуг на адресу підприємства не надходило, відповідачка у вставленому законом порядку не відмовлялася від надання послуг позивачем. Доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, не представлено. Стосовно позовної давності, представник позивача вказує, що позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 , що проживав у квартирі АДРЕСА_3 , проте суд прийняв ухвалу про відмову у видачі судового наказу, у зв`язку з чим відбулось переривання позовної давності. Також позивач звертався 14.05.2019 року до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з управління багатоквартирним будинком по квартирі АДРЕСА_3 . Дану заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, у зв`язку з чим відбулось переривання позовної давності.

У запереченні на відповідь на відзив представник відповідачки вказує, що факт подання позивачем заяви від 18.10.2016 року про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та факт подання позову від 14.05.2019 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 не переривали строку позовної давності, оскільки судом було відмовлено у видачі судового наказу на підставі ч. б ст. 100 ЦПК України, а саме, у зв`язку неможливістю встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи боржника, заява про видачу судового наказу не може бути прийнята судом, а тому на підставі ч. 2 ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Згідно висновку ВП ВС, подання заяви про видачу судового наказу взагалі не може використовуватися позивачем як підстава для переривання строку позовної давності за вимогою вказаною у такій заяві. Крім того, у поданні позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 було відмовлено, оскільки останній визнаний неналежним відповідачем. Жодного позову до ОСОБА_1 пред`явлено позивачем раніше не було. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення боргу за період з жовтня 2011 року по січень 2017 року мають бути відхилені судом у зв`язку із спливом строку позовної давності.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив задовольнити позов.

Відповідачка та її представник у судовому засіданні заперечили позовні вимоги з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просили відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання споживачем-відповідачем зобов`язання по оплаті наданих послуг з управління багатоквартирним будинком.

Судом встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.10.2019 року, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 . Підстава виникнення права власності: договір дарування, серія та номер 195-Д, виданий 21.04.2005 року, видавник: приватний нотаріус Кочан М.В. Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47350346 від 13.06.2019. Дата, час державної реєстрації 11.06.2019 14:22:32 (а.с. 8, т. 1).

Позивач, після прийняття будинку АДРЕСА_4 на баланс, почав надавати послуги відповідно до структури та періодичності, строків їх надання, затвердженої рішенням Івано-Франківської міської ради від 02.06.2011 року зі змінами.

Між співвласниками будинку АДРЕСА_4 та КП «Теплий дім» було укладено договір № 04-24/27 від 30.06.2016 року про надання послуг з управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків та споруд. Відповідно до протоколу зборів № 823 співвласники будинку, підписались «ЗА» визначення управителем будинку КП «Теплий дім» (а.с. 77-79, т. 1).

Рішенням Івано-Франківської міської ради від 25.12.2015 року № 66-2 перейменовано комунальне підприємство «Єдиний розрахунковий центр» на комунальне підприємство Івано-Франківської міської ради «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія».

Рішенням Івано-Франківської міської ради від 27.12.2019 року № 413-35 перейменовано комунальне підприємство Івано-Франківської міської ради «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» на комунальне підприємство «Теплий дім» Івано-Франківської міської ради.

Рішенням Івано-Франківської міської ради від 28.01.2021 року № 50-4 вирішено припинити КП Теплий дім Івано-Франківської міської ради шляхом приєднання до комунального підприємства «Управляюча компанія «Комфортний дім» Івано-Франківської міської ради. З огляду на що вказане підприємство є правонаступником усіх майнових та немайнових прав і обов`язків комунального підприємства Теплий дім.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 жовтня 2016 року відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу Комунального підприємства Івано-Франківської міської ради Муніципальна інвестиційна управляюча компанія про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що відповідно до адресної довідки адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС в Івано-Франківській області встановлено, що місце проживання ОСОБА_2 за адресою, зазначеною заявником - АДРЕСА_5 , зареєстрованим не значиться. Згідно запиту вибув в м.Калинівка, Вінницька область (а.с. 85, т. 1).

Згідно ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 серпня 2019 справу за позовом Комунального підприємства «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з управління багатоквартирним будинком передано з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області до Калинівського районного суду Вінницької області, за клопотанням відповідача ОСОБА_2 та його реєстрацією за адресою: АДРЕСА_6 (а.с. 86, т. 1).

Відповідно до рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 14 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні позову Комунального підприємства «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з управління багатоквартирним будинком (а.с. 87-88, т. 1).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 16 січня 2020 року рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 14 листопада 2019 року залишено без змін (а.с. 89-91, т. 1).

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно зі статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний, зокрема забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Згідно з п. 5 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строк встановлений договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Як передбачено ст. 162 ЖК України, власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно зі ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Разом з тим, у відповідності до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

З долученого до позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем заявлено вимоги щодо стягнення заборгованості із ОСОБА_1 за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в сумі 12 642,70 грн., що утворилася за період з жовтня 2011 року по січень 2020 року (а.с. 37, т. 1).

Із позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся 13 лютого 2020 року.

Представник відповідача покликалася на те, що при вирішенні даного спору вимоги позивача щодо стягнення боргу за період з жовтня 2011 року по січень 2017 року мають бути відхилені судом у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

В свою чергу, позивач зазначає, що строк позовної даності не сплив, оскільки його перебіг переривався, у зв`язку з тим, що позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , а також із позовною заявою про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 .

Як встановлено з матеріалів справи, ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 жовтня 2016 року відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу Комунального підприємства Івано-Франківської міської ради Муніципальна інвестиційна управляюча компанія про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що відповідно до адресної довідки адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС в Івано-Франківській області встановлено, що місце проживання ОСОБА_2 за адресою, зазначеною заявником - АДРЕСА_5 , зареєстрованим не значиться. Згідно запиту останній вибув в м. Калинівка Вінницька область (а.с. 85, т. 1).

Згодом, у серпні 2019 року, КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» зверталося з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з управління багатоквартирним будинком за адресою: за адресою, зазначеною заявником - АДРЕСА_5 .

Зазначену справу передано з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області до Калинівського районного суду Вінницької області, за клопотанням відповідача ОСОБА_2 , у зв`язку з його реєстрацією за адресою: АДРЕСА_6 (а.с. 86, т. 1).

Відповідно до рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 14 листопада 2019 року, яке залишено в силі постановою Вінницького апеляційного суду від 16 січня 2020 року, відмовлено у задоволенні позову Комунального підприємства «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з управління багатоквартирним будинком (а.с. 87-88, 89-91 т. 1).

Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

До правовідносин, які виникли між сторонами, застосовується загальний строк позовної давності, який відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15 та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності та вказала, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову.

Згідно вищенаведеного висновку Великої Палати Верховного Суду слідує, що подання заяви про видачу судового наказу не може використовуватися позивачем як підстава для переривання строку позовної давності за вимогою, вказаною у такій заяві.

Встановлено, що у задоволенні позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 було відмовлено, оскільки останній визнаний неналежним відповідачем, а доказів звернення з позовом до ОСОБА_1 позивачем не надано.

Враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений в поставі від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, суд вважає, що подання позивачем заяви про видачу судового наказу у 2016 році та подання позову у 2019 році до іншого відповідача ОСОБА_2 не свідчить про переривання строку позовної давності

Доводами позову також зазначається, що ОСОБА_1 є власником квартири за номером АДРЕСА_3 з моменту нотаріального посвідчення та моменту державної реєстрації договору, які вчинялися нотаріусом під час укладення договору, тобто 21.04.2005 року.

Натомість представник відповідачки зазначає, що за положеннями Цивільного кодексу України, що закладені у статтях 334, 210, 640, договір є укладеним з моменту його державної реєстрації і саме після цього у сторін договору виникають певні зобов`язання.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України).

Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 334 ЦК України передбачає загальні та спеціальні умови щодо моменту набуття права власності за договором. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.10.2019 року, за відповідачкою ОСОБА_1 11.06.2019 року проведена державна реєстрація права приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 8, т. 1), а відтак ОСОБА_1 саме з цієї дати зобов`язана утримувати вказану квартиру.

Суд відхиляє доводи представника позивача про те, що відповідачка, як власник квартири АДРЕСА_3 , повинна сплачувати заборгованість за надані послуги саме з 21.04.2005 року, тобто з моменту нотаріального посвідчення договору, так як згідно абзацу третього частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягають право власності.

Договір є різновидом правочину. Договір вважається укладеним з моменту його державної реєстрації (ч. 3 ст. 640 ЦК України). Після цього у сторін договору виникають певні зобов`язання.

Оскільки ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_3 лише з моменту державної реєстрації договору дарування на квартиру, суд вважає, що саме з цієї дати виникає обов`язок сплачувати кошти за надані житлово-комунальні послуги.

Із викладеного слідує, що вимога позивача про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги до ОСОБА_1 за період з жовтня 2011 року по 11.06.2019 року пред`явлена безпідставно, оскільки не встановлений факт наявності права власності, реєстрації та фактичного проживання відповідачки у квартирі АДРЕСА_3 , до якої були надані комунальні послуги, що виключає факт отримання цих послуг саме відповідачкою починаючи з жовтня 2011 року по червень 2019 року, відповідно до розрахунку заборгованості за надані послуги.

Крім того, доводами заперечення представник відповідачки зазначила про те, що ОСОБА_1 не могла належно користуватись квартирою за адресою: АДРЕСА_5 через встановлення з порушенням санітарних норм майданчику для збору твердих побутових відходів в безпосередній близькості від вікон її квартири. Вказані сміттєві контейнери після численних скарг мешканців будинку АДРЕСА_4 прибрані лише у 2018 році. Фактично в період з 2006 по 2018 роки відповідачка проживала у матері, оскільки користуватись квартирою по АДРЕСА_5 було неможливо.

Як передбачено пунктами 8, 9 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право на перевірку кількості та якості житлово-комунальних послуг у встановленому законодавством порядку; складати та підписувати акти-претензії у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їхніх споживчих властивостей та перевищенням строків проведення аварійно-відновних робіт.

У разі ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач має право викликати виконавця комунальних послуг (його представника) для перевірки кількості та/або якості наданих послуг. За результатами перевірки якості надання комунальних послуг або якості послуг з управління багатоквартирним будинком складається акт-претензія, який підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком). У разі неприбуття виконавця комунальної послуги або управителя (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) в установлений строк або необґрунтованої відмови підписати акт-претензію такий акт підписується споживачем, а також не менш як двома споживачами відповідної послуги, які проживають (розташовані) в сусідніх будівлях (у приміщеннях - якщо послуга надається у багатоквартирному будинку), і надсилається виконавцю комунальної послуги або управителю (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) рекомендованим листом (частини 1, 4, 6 ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Як слідує з матеріалів справи, мешканцями будинку АДРЕСА_4 неодноразово ініціювались звернення з приводу перенесення сміттєвих контейнерів від вікон будинку.

Так, Івано-Франківською міською санітарно-епідеміологічною станцією, у відповідь на звернення мешканців квартири АДРЕСА_3 , повідомлено про відсутність місця для перенесення сміттєвих контейнерів, яке б відповідало вимогам санітарних правил, враховуючи щільність забудови центральної частини міста (а.с. 168, т. 1).

У листі Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради від 24.02.2016 року та листі виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 11.10.2016 року повідомлено, що згідно акту комісійного обстеження від 17.02.2016 року місця для перенесення контейнерів для збору ТПВ, яке б відповідало санітарним нормам, в районі вул. Гнатюка немає, з огляду на що комісія вирішила залишити контейнери для збору ТПВ на існуючому місці (а.с. 172-173, 175 т. 1, а.с. 29, т. 2).

Листом Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради від 18.11.2016 року ОСОБА_4 повідомлено, що при повторному обстеженні 08.11.2016 року представниками Департаменту встановлено, що місця для перенесення контейнерів для збору ТПВ, яке б відповідало санітарним нормам, в районі вул. Гнатюка немає. Департаментом на існуючому місці буде облаштовано в 2017 році сучасний контейнерний майданчик для збору ТПВ закритого типу (а.с. 176, т. 1).

У відповідь на скаргу мешканців будинку АДРЕСА_4 , Департамент житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради 26.07.2017 року повідомив, що за вказаною адресою заплановано встановити контейнерний майданчик закритого типу для збору твердих побутових відходів згідно акту обстеження комісії з визначення місць розташування контейнерних майданчиків, а також комісії з безпеки руху, а перевізника ТПВ ПрАТ «АТП-0928» зобов`язано додатково укомплектувати існуючі контейнерні майданчики в межах вул. Івана Франка (а.с. 179, т. 1).

У висновку № 054/БТ-17 від 27.06.2017 року спеціаліста будівельно-технічного дослідження, за зверненням адвоката, зазначається на наявність порушень ДБН та санітарних норм утримання територій населених місць при влаштуванні сміттєконтейнерного майданчика біля будинку АДРЕСА_4 , що дає підстави стверджувати про неможливість його облаштування (а.с. 180-187, т. 1).

Вищенаведені докази у своїй сукупності дають підстави стверджувати про наявність проблеми, пов`язаної із встановленими сміттєвими контейнерами біля вікон будинку відповідачки та дають підстави стверджувати про обмеження права користування квартирою по АДРЕСА_5 .

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до п. 1, 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Разом з тим, відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Відтак, системний аналіз положень законодавства свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Враховуючи те, що надані позивачем послуги відповідач фактично не отримувала, тому зобов`язання, щодо оплати їх вартості у нього також відсутні.

Така позиція висловлена Верховним Судом у справі № 401/710/15-ц у постанові від 15.03.2018 року.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про недостатню обґрунтованість позовних вимог, а відтак пред`явлений до ОСОБА_1 позов є таким, що задоволенню не підлягає.

На підставі ст.ст. 12, 13, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Комунального підприємства «Управляюча компанія «Комфортний дім» Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Антоняк Т.М.

Повний текст рішення складено та підписано 01.06.2022 року.