Постанова

Іменем України

21 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 602/1082/19

провадження № 61-7521св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 05 березня 2021 року у складі судді

Радосюка А. В. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 08 липня 2022 року у складі колегії суддів: Дикун С. І., Парандюк Т. Я., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 20 липня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», яке перейменоване на Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 445, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в сумі 69 000 доларів США зі сплатою 13,5% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 19 липня 2012 року. Позичальник зобов`язувалася здійснювати погашення кредиту рівними частинами у розмірі 3 450,00 доларів США щоквартально, починаючи з наступного місяця після видачі кредиту та сплачувати нараховані проценти не пізніше 30 (31) числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця після видачі першого траншу.

У зв`язку із невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості у розмірі 82 257,02 доларів США, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року у справі № 2-153/2010, позов задоволено. Достроково стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку 657 996, 88 грн, шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ОСОБА_2 нерухоме майно, передане ним в іпотеку за договором іпотеки від 20 липня 2007 року № 1739.

Додатковим рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 25 січня 2018 року резолютивну частину рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року у справі № 2-153/10 викладено в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 83 257,02 доларів США, що станом на 13 липня 2010 року, згідно курсу Національного банку еквівалентно 657 996,88 грн, шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ОСОБА_2 та передане ним згідно нотаріально посвідченого 20 липня 2007 року та зареєстрованого за № 1739 іпотечного договору, нерухоме майно».

ОСОБА_1 неодноразово зверталася до Лановецького районного суду Тернопільської області із заявами про розстрочку виконання рішення, на підставі яких судом постановлені ухвали від 07 жовтня 2010 року та 05 вересня 2013 року про розстрочку виконання рішення суду.

18 березня 2016року Лановецьким районним судом у справі № 2-153/10 постановлено ухвалу, якою змінено графік погашення заборгованості, встановлений ухвалою суду від 05 вересня 2013року та розстрочено виконання рішення суду у справі № 2-153/2010, встановлено графік погашення суми стягнення.

Станом на 21 жовтня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 20 липня 2007 року № 445 становить: по тілу кредиту 50 226,54 доларів США; три проценти річних, нараховані на прострочену суму заборгованості за період з 20 жовтня 2016 року по 21 жовтня 2019 року - 5 025,28 доларів США.

Посилаючись на наведене, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по основному боргу - 48 726,54 доларів США та три проценти річних, нарахованих на прострочену суму заборгованості за період з 20 жовтня 2016 року по 21 жовтня 2019 року, в розмірі 5 025,28 доларів США.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області

від 05 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 червня 2021 року, позов АТ «Ощадбанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором від 20 липня 2007 року у розмірі 53 751,82 доларів США, з яких: 48 726,54 - заборгованість по основному боргу; 5 025,28 доларів США - три проценти річних. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судові рішення мотивовано тим, що позивачем доведено порушення

ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 20 липня 2007 року та наявність заборгованості перед банком. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що у випадку невиконання боржником грошових зобов`язань кредитор вправі задовольнити вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором незалежно від звернення стягнення на предмет іпотеки. Відхиляючи доводи відповідача про сплив позовної давності до основного зобов`язання, суд виходив з того, що наявними у справі доказами підтверджується здійснення ОСОБА_1 постійних платежів на погашення суми заборгованості, як до звернення позивача до суду, так і під час розгляду справи в суді, що слід вважати перериванням перебігу позовної давності.

Постановою Верховного Суду від 09 лютого 2022 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 червня 2021 рокускасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив наявні у справі докази та не перевірив доводи відповідача про те, що сплачені нею на користь банку кошти не можна вважати добровільним визнанням боргу, оскільки сплачувалися нею не добровільно, а на виконання рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року у справі №2-153/10, згідно з встановленого ухвалами суду графіка погашення заборгованості, а тому дійшов передчасного висновку про те, що такі дії переривали перебіг позовної давності.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 08 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 05 березня

2021 року - без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на невиконання відповідачем умов договору та судового рішення про стягнення заборгованості. Відмовляючи у задоволенні заяви відповідачки про застосування позовної давності, суд першої інстанції підставно виходив з того, що внаслідок сплати останньою боргу та відсотків за кредитним договором у період з 13 липня 2010 року по 03 березня

2020 року, тобто добровільного визнання нею боргу та вчинення дій щодо його сплати, відбувалося переривання позовної давності, а отже

АТ «Ощадбанк» не пропустив строк звернення до суду за захистом порушеного права, подавши відповідну позовну заяву у жовтні 2019 року. При цьому суд вважав, що сплата боргу за кредитним договором без зазначення в квитанціях, що кошти стягувались на виконання рішення суду чи на виконання ухвали суду про розстрочку в касі банку, а не через орган ДВС,

є належними доказами та свідчать про те, що кожен платіж вчинений

ОСОБА_1 перериває строк позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити провадження у справі, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не звернули увагу на те, що ухвалами Лановецького районного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2010 року, від 05 вересня 2013 року та від 18 березня 2016 року задоволені заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розстрочку виконання рішення Лановецького районного суду від 13 липня 2010 року про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором у спосіб звернення стягнення, зокрема були встановлені графіки щомісячного погашення суми стягнення, що свідчить про те, що зазначеними ухвалами суду про розстрочку виконання рішення суду, фактично було змінено спосіб виконання рішення Лановецького районного суду від 13 липня 2010 року із звернення стягнення на іпотечне майно на стягнення заборгованості, і АТ «Ощадбанк», як стягувач у виконавчому провадженні, їх не оскаржував. Таким чином, банк звернувся до суду із вимогами про вирішення спору, з приводу якого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав набрали законної сили рішення та ухвали суду, а тому провадження у справі підлягало закриттю.

Крім того, суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили наявні у справі докази та дійшли помилкового висновку про те, що АТ «Ощадбанк» звернулося з позовом до суду в межах позовної давності. Суди залишили поза увагою, що позовна давність щодо вимог про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором від 20 липня 2007 року почала свій перебіг з 25 липня 2010 року - з дати звернення банку з позовом до суду про дострокове стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а відтак сплила 25 липня 2013 року. Зазначає, що вона здійснювала платежі на користь банку на виконання рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року, а тому такі дії не можуть вважатися добровільним визнанням нею свого боргу, внаслідок яких відбулося переривання перебігу позовної давності.

Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що сплата заборгованості перед банком повинна була здійснюватися в іноземній валюті (доларах США), оскільки не врахували, що рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року у справі № 2-153/2010 з відповідача стягувалася сума заборгованості в національній валюті без визначення еквівалента у доларах США. Посилаючись на наведене, вважала помилковими висновки суду першої інстанції про те, що сплата гривневого еквівалента заборгованості не може вважатись належним виконанням судового рішення.

Вказувала на не урахування судом висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 11 березня 2021 року у справі № 752/17238/16 про те, що «у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення».

Відзив на касаційну скаргу

У вересні 2022 року від АТ «Ощадбанк» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому банк посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 23 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 445, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 69 000,00 доларів США зі сплатою 13,5% річних, а позичальник зобов`язувалася повернути кредит до 19 липня 2012 року.

20 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Лановецького районного нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 1739, відповідно до якого ОСОБА_2 передав в іпотеку майно, яке належить йому на праві власності:

1) нежиле приміщення (приміщення складу з підвальним приміщенням), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 393,80 кв.м.;

2) земельну ділянку для роздрібної торгівлі та комерційних послуг розміром 0, 06602 га, кадастровий номер 020040153, що розташована на території Лановецької міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 ;

3) трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 69,40 кв. м, житловою площею - 46 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до іпотечного договору від 20 липня 2007 року № 1739 ОСОБА_2 є іпотекодавцем за власними зобов`язаннями та майновим поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором від 20 липня 2007 року № 445.

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року позов ВАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про дострокове стягнення боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

Достроково стягнуто з ОСОБА_1 657 996,88 грн, шляхом звернення стягнення на іпотечне майно ОСОБА_2 згідно договору іпотеки від 20 липня 2007 року № 1739.

У зв`язку з невиконанням позичальником зазначеного судового рішення, банк звернувся із заявою про примусове його виконання до ДВС Лановецького районного управління юстиції, яким 22 липня 2013 року відкрито виконавче провадження за № 39000765, повторно виконавчий документ був пред`явлений до виконання 06 вересня 2016 року.

Ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2010 року заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розстрочку виконання рішення Лановецького районного суду від 13 липня 2010 року задоволено, розстрочено виконання рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року у цивільній справі

№ 2-153/2010 за позовом ВАТ «Державний ощадний банк України» до

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про дострокове стягнення боргу і звернення стягнення на майно, та встановлено графік погашення суми заборгованості.

Ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської області від 05 вересня 2013 року заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розстрочку виконання рішення Лановецького районного суду від 13 липня 2010 року задоволено, розстрочено виконання рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року у цивільній справі

№ 2-153/2010 за позовом ВАТ «Державний ощадний банк України» до

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про дострокове стягнення боргу і звернення стягнення на майно, та встановлено графік погашення суми заборгованості.

Ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської області від 18 березня 2016 року заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розстрочку виконання рішення Лановецького районного суду від 13 липня 2010 року задоволено, розстрочено виконання рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року у цивільній справі

№ 2-153/2010 за позовом ВАТ «Державний ощадний банк України» до

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про дострокове стягнення боргу і звернення стягнення на майно та змінено графік погашення заборгованості, встановлено наступний графік погашення суми стягнення: з 01 березня

2016 року по 01 березня 2017 року - 250 доларів США щомісячно; з 01 березня 2017 року по 01 березня 2018 року - 250 доларів США щомісячно; з 01 березня 2018 року по 01 березня 2019 року - 300 доларів США щомісячно; з 01 березня 2019 року по 01 березня 2020 року - 300 доларів США щомісячно; з 01 березня 2020 року по 01 лютого 2021 року - 4141,66 доларів США щомісячно.

Додатковим рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 25 січня 2018 року резолютивну частину рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року у справі

№ 2-153/10 викладено в наступній редакції: стягнути з ОСОБА_1 на користь відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 83 257,02 доларів США, що станом на 13 липня 2010 року, згідно курсу Національного банку еквівалентно 657 996,88 грн (у тому числі 69 000,00 доларів США - заборгованість по кредиту, заборгованість по прострочених відсотках 13 280,87 доларів США, пеня за несвоєчасну сплату відсотків 976,15 доларів США), шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ОСОБА_2 нерухоме майно, передане ним згідно нотаріально посвідченого іпотечного договору від 20 липня 2007 року зареєстрованого за № 1739.

13 вересня 2016 року державним виконавцем Збаразького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 52202983 на підставі виконавчого листа Лановецького районного суду Тернопільської області № 2-153/2010 від 06 серпня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» 657 996,88 грн боргу шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ОСОБА_2 нерухоме майно, передане ним згідно нотаріально посвідченого іпотечного договору від 20 липня 2007 року, зареєстрованого за № 1739.

26 лютого 2020 року державним виконавцем Збаразького міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) у виконавчому провадженні ВП № 52202983 з примусового виконання виконавчого листа Лановецького районного суду Тернопільської області № 2-153/2010 від 06 серпня 2010 року, винесено постанову про зміну реєстраційних даних, а саме про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» боргу в розмірі 83 257,02 доларів США, що станом на 13 липня

2010 року, згідно курсу Національного банку еквівалентно 657 996,88 грн, шляхом звернення стягнення на належне на праві власності ОСОБА_2 та передане ним нерухоме майно, згідно нотаріально посвідченого іпотечного договору від 20 липня 2007 року, зареєстрованого за №1739.

Звертаючись до суду із цим позовом, АТ «Ощадбанк» посилалося на невиконання позичальником умов договору та зазначених судових рішень, у зв`язку із чим утворилась заборгованість за тілом кредиту у розмірі 48 726,54 доларів США, а тому просив стягнути тіло кредиту та три проценти річних, нарахованих на прострочену суму заборгованості за період

з 20 жовтня 2016 року по 21 жовтня 2019 року, в розмірі 5 025,28 доларів США.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК Українизобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій установивши, що

ОСОБА_1 належним чином не виконувала зобов`язань за кредитним договором від 20 липня 2007 року, у зв`язку з чим виникла заборгованість за тілом кредиту у розмірі 48 726,54 доларів США, дійшли правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Разом з тим суди попередніх інстанцій дійшли помилковово висновку про їх задоволення з огляду на пропуск позивачем позовної давності.

Щодо позовної давності про стягнення заборгованості за кредитом

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності пов`язується зі строком дії (припинення дії) договору, так і з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений такий обов`язок позичальника, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Використовуючи своє право згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, шляхом пред`явлення 25 лютого 2010 року про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, банк змінив строк виконання зобов`язання

з 19 липня 2012 року на 25 лютого 2010 року.

Тобто, АТ «Ощадбанк» використало згідно з частиною другою статті

1050 ЦК Україниправо вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, шляхом звернення до суду із позовом зазначеним позовом.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Таким чином, з 25 лютого 2010 року у кредитора виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, проте АТ «Ощадбанк» звернулося до суду із цим позовом до відповідача лише у 25 жовтня 2019 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, який передбачений статтею 257 ЦК України.

Ураховуючи вищевикладене, оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено пред`явленням банком 25 лютого 2010 року позову до позичальника про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, однак АТ «Ощадбанк» звернулося до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором лише 25 жовтня 2019 року, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що банк звернувся до суду у межах строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України.

При цьому суди керувалися тим, що внаслідок регулярної сплати ОСОБА_1 боргу та відсотків за кредитним договором у період з 13 липня 2010 року до 03 березня 2020 року відбувалося переривання позовної давності, а отже вважали, що АТ «Ощадбанк» не пропустив строк звернення до суду за захистом порушеного права.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком судів з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, третьої-четвертої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 161/20278/14 зроблений висновок, що «вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Часткове погашення заборгованості позичальником не може вважатися підставою для переривання строку позовної давності, якщо платежі у рахунок погашення заборгованості були здійснені під час примусового виконання судового рішення, що не може свідчити про добровільне визнання позичальником свого боргу».

З матеріалів справи слідує, що ухвалами Лановецького районного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2010 року, від 05 вересня 2013 року та від 18 березня 2016 року задоволені заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розстрочку виконання рішення Лановецького районного суду

від 13 липня 2010 року про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором у спосіб звернення стягнення.

Зокрема, ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської області

від 07 жовтня 2010 року встановлено наступний графік погашення суми стягнення: з жовтня 2010 року до серпня 2011 року щомісячний платіж становить 3 900 грн, з вересня 2011 року до липня 2012 року - 50 973,78 грн, серпень - залишок боргу.

Ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської області від 05 вересня 2013 року встановлено наступний графік погашення заборгованості: серпень-грудень 2013 року по 1 100 доларів США щомісяця; січень-липень 2014 року по 1 533,33 доларів США щомісяця; серпень 2014 року - січень 2016 року по

1 666,67 доларів США щомісяця; лютий-липень 2016 року по

3 957,11 доларів США щомісяця.

Ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської області від 18 березня 2016 року змінено графік погашення заборгованості, встановлений ухвалою цього ж суду від 05 вересня 2013 року, та встановлено наступний графік погашення суми стягнення: з 01 березня 2016 року до 01 березня 2018 року - 250 доларів США щомісячно; з 01 березня 2018 року до 01 березня

2020 року - 300 доларів США щомісячно; з 01 березня 2020 року до 01 лютого

2021 року - 4 141,66 доларів США щомісячно.

З банківської виписки з особового рахунку ОСОБА_1 вбачається, що остання почала погашати заборгованість після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості 13 липня 2010 року та постановлення ухвали 07 жовтня 2010 року про розстрочення його виконання, а саме з 11 лютого 2011 року, тобто у період з 11 лютого 2011 року до 03 березня 2020 року платежі у рахунок погашення заборгованості були здійснені позичальником

у зв`язку з примусовим виконанням судового рішення.

При цьому кошти, які вносились позичальником на погашення заборгованості, у переважній більшості відповідали тим розмірам щомісячних платежів, які були встановлені ухвалами Лановецького районного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2010 року,

від 05 вересня 2013 року та від 18 березня 2016 року (а. с. 183-190, т. 3). Таким чином позичальник частково погашала заборгованість на виконання судових рішень, що не може свідчити про добровільне визнання позичальником свого боргу.

Посилання суду апеляційної інстанції на те, що позичальник сплачувала кошти не через органи ДВС, а безпосередньо в касу банку на кредитний рахунок, що на думку суду свідчить про добровільне визнання позичальником свого боргу, є помилковими. Посилання відповідача на те, що означена сплата коштів у період з 11 лютого 2011 року до 03 березня

2020 року спрямована на погашення заборгованості, стягнутої судовим рішенням під час його примусового виконання, не спростовані позивачем.

Доводи відзиву банку про те, що органом ДВС на виконання рішення стягнуто з ОСОБА_1 35,33 доларів США спростовуються відповіддю державного виконавця Збараського міжрайонного відділу державної виконавчої служби від 20 грудня 2019 року, згідно з якою залишок боргу за виконавчим провадженням з примусового виконання виконавчого листа 2-153/2010 становить 141 048,87 грн. Враховуючи, що первісна сума заборгованості була 657 996,88 грн, це свідчить про те, що сплата боржником коштів у зазначений період зараховувалась державним виконавцем на виконання судових рішень. При цьому, хоча дії державного виконавця про надання зазначеної інформації визнано начальником виконавчої служби неправомірними, з огляду на валюту стягнення у доларах США, однак в цілому таке не спростовує виконання боржником судових рішень у зазначений період

(а. с. 70, т. 1, а. с. 18, 19, т. 2).

Суд апеляційної інстанції не врахував вказівки, викладені у постанові Верховного Суду від 09 лютого 2021 року щодо дослідження наявних у справі доказів та перевірки доводів відповідача про неправильне застосування судом першої інстанції положення статті 264 ЦК України, чим допустив порушення вимог частини першої статті 417 ЦПК України.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних у вимог про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 48 726, 54 доларів США у зв`язку із пропуском позивачем позовної давності, про застосування якої заявив відповідач у суді першої інстанції

(а. с. 52, 53, т. 1).

Посилання у касаційній скарзі на те, що провадження у справі підлягає закриттю, оскільки наявне судове рішення, ухвалене у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, є помилковими. Відповідно до змісту рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року, з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 25 січня 2018 року (справа № 2-153/2010), предметом позовних вимог банку до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було дострокове стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, отже предметом позову було звернення стягнення на предмет іпотеки. У справі, яка переглядається, предметом позовних вимог банку до ОСОБА_1 є стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином, предмети позовних вимог у зазначених справах є різними, а тому відсутні підстави для закриття провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Щодо стягнення трьох процентів річних

Звертаючись до суду із цим позовом, банк, зокрема, як на підставу для задоволення позовних вимог посилався на положення статті 625 ЦК України та висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 травня 2016 року, про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження

№ 14-133цс20).

У постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за весь час прострочення. Право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Установивши, що ОСОБА_1 неналежним чином виконує грошове зобов`язання за рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 13 липня 2010 року, вчасно не повертає належні позивачу кошти, які були надані їй у кредит, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» трьох процентів річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України у розмірі 5 025,28 доларів США, які нараховані за період з 20 жовтня 2016 року

до 21 жовтня 2019 року, тобто за останні три роки, які передували подачі цього позову.

З огляду на наведене, судові рішення у вказаній частині слід залишити без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, зокрема положення статті 264 ЦК України, судові рішення в частині стягнення з

ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитом у розмірі

48 726, 54 доларів США підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині судові рішення слід залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з положеннями частин першої, пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За результатами розгляду справи позовні вимоги АТ «Ощадбанк» підлягають задоволенню на 9,35 %. Відповідно у задоволенні 90,65 % позовних вимог відмовлено.

Беручи до уваги положення статті 141 ЦПК України, сума судового збору, яка підлягає поверненню відповідачу у порядку розподілу судових витрат, складає: 27 290,55 грн (сплачений судовий збір у суді апеляційної інстанції)

х 90,65 % + 73 032,69 грн (сплачений судовий збір у судах касаційної інстанції) х 90,65 % = 100 323, 24 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 05 березня 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 08 липня

2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованості за основним боргом у розмірі 48 726, 54 доларів США скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 5 025,28 доларів США

в рахунок 3% річних від простроченої суми основного боргу рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 05 березня

2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 08 липня

2022 року залишити без змін.

Стягнути з акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 100 323,24 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

С. О. Погрібний

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович