Справа № 127/4183/22
Провадження № 22-ц/801/1159/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 травня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Іщук Т. П. в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін,

у цивільній справі № 127/4183/22 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обґрунтував тим, що він з 22 січня 2018 року працює слюсарем з КВП та А (електромеханіка) 4 розряду в Комунальному підприємстві Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго». 21 січня 2022 року йому було вручене повідомлення №20 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, а 28 січня 2022 року наказ про його відсторонення з 31 січня 2022 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Позивач вказує, що підставами для його відсторонення стало обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19, однак в трудовому договорі та інших документах, що стали підставою для прийняття позивача на роботу, такого зобов`язання з боку позивача не має, як і не передбачено повноваження у відповідача на відсторонення з роботи з підстав відсутності такого щеплення. Крім того, вказує, що відповідачем під час відсторонення було порушено вимоги ст. 49-2 КЗпП України, а саме не попереджено працівника не пізніше як за два місяці про істотні умови праці, а фактично попередження відбулось лише за тиждень.

Позивач з посиланням на положення Конституції України, Загальної декларації прав людини, Європейської соціальної хартії, Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, Міжнародного пакту про громадські і політичні права, Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод вважає відсторонення незаконним. Зазначає також, що Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачає обов`язкове щеплення саме обов`язковими щепленнями. Однак, вказаним законом щеплення від COVID-19 не встановлено, а тому відсторонення є незаконним та безпідставним.

Окремо вказує, що на сьогоднішній день законом не встановлено право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовились від вакцинації проти COVID-19. Крім того, зазначає, що ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачає, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою; якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а у разі відмови дати таке підтвердження засвідчити це актом у присутності свідків, однак вказаний порядок дотримано не було.

Також позивач вважає, що жодна вакцина не завершила повний цикл клінічних випробувань, тому її застосування має бути виключно добровільним, а примус до її застосування є протизаконним.

Посилаючись на норми ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» вказує, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Порядок відсторонення даних працівників визначається ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в якій зазначено, що у разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно - епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Однак, вказаного подання посадових осіб державної санітарно - епідеміологічної служби ні позивач, ні відповідач не отримували.

Позивач також звертає увагу, що підставою для скасування оскарженого наказу є те, що чинним законодавством передбачено заборону дискримінації працівників за станом здоров`я чи іншими ознаками. При цьому обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина суперечить Конституції України та є неприпустимим.

За викладених обставин, позивач вважає своє відсторонення незаконним, у зв`язку з чим вказує на право стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з часу відсторонення до часу фактичного виконання судового рішення, тому просить позов задовольнити, визнати незаконним та скасувати наказ про відсторонення від роботи, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути на його користь понесені судові витрати, а рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу допустити до негайного виконання.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 травня 2022 року позов задоволено частково.

Скасовано наказ виконуючого обов`язки генерального директора Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» від 28 січня 2022 року №55-т/с про відсторонення ОСОБА_1 .

Стягнуто з Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 січня 2022 року до 28 лютого 2022 року у розмірі 9662,73 грн (без вирахування податків та обов`язкових платежів).

Стягнуто з Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 992,40 грн судового збору.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ від 19 липня 1995 року № 133 зі змінами належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції. Однак, судом установлено, що при винесенні оспорюваного наказу про відсторонення позивача від роботи відповідачем не було дотримано вимог чинного законодавства, оскільки станом на 28 січня 2022 року у відповідача не існувало законних підстав для винесення наказу про відсторонення позивача від роботи (не дивлячись на дату відсторонення), оскільки підзаконні нормативно-правові акти, які регулювали ці правовідносини станом на цю дату (дату видачі наказу) ще не набрали чинності. Крім того, станом на 28 січня 2022 року законодавством не було визначено обов`язку позивача, як працівника комунального підприємства, щеплюватися проти COVID-19 та надавати будь-які документи щодо цього, а тому відсутні підстави стверджувати, що на час прийняття оспорюваного наказу позивач відмовився або ухилився від проведення такого щеплення.

02 червня 2022 року Комунальним підприємством Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» (далі КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго») подано апеляційну скаргу, в якій відповідач посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, передбачених як законами України, норми яких були зазначені апелянтом у відзиві на позовну заяву, так і норм міжнародного права, зокрема статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та частини першої статті 6 Конвенції, яка гарантує право на справедливий суд, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що висновки суду першої інстанції є хибними, оскільки в оскаржуваному наказі прописано: «Відсторонити 31.01.2022 року від роботи ОСОБА_1 , слюсаря з КВП та А (електромеханіка) 4 розряду служби енергогосподарства, без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19 до моменту проведення щеплення і пред`явлення підтверджуючих документів або закінчення карантину». Таким чином, наказ від 28.01.2022 №55-тр, яким позивача відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, не суперечить вимогам законодавства, оскільки містить ознаки тимчасовості (з якого часу йде відсторонення, тобто, набрання чинності наказу (введення нормативного акта в дію), термін дії такого відсторонення), визначення підстав за якими працівник знову буде допущений до роботи (вакцинація, надання роботодавцю документа, який її підтверджує) та інші необхідні умови. Крім того, 08 листопада 2021 року набув чинності наказ МОЗ «про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153 (далі Перелік № 2153). Наказом від 30.11.2021 № 2664 МОЗ додало до Переліку № 2153 працівників: органів місцевого самоврядування; закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності; комунальних підприємств, установ та організацій. Наказ № 2664 офіційно опублікувала газета «Офіційний вісник України» від 31.12.2021 № 100, тож він почав діяти 31 січня 2022 року. Отже, усі вищезазначені нормативно-правові акти видані (опубліковані) наперед ніж вони введені в дію, та не можуть вважатися неправомірними лише з причини прийняття їх раніше дати набрання чинності. Вважає, що відсторонення позивача відбулось на законних підставах.

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що не визнає вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, вважає оскаржуване рішення суду законним та справедливим. Вказуючи на правомірність відмови від вакцинації, позивач зазначає, що відповідач ще до ухвалення рішення суду першої інстанції в цій справі своїми діями фактично визнав заявлений позов, а саме: 01 березня 2022 року відізвав його із вимушеного прогулу, допустив без будь-якої вакцинації та підтверджуючих про це документів до його робочого місця, де він успішно працює до цього часу та отримує заробітну плату, тому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 червня 2022 року відкрито апеляційне провадження у цій справі, а ухвалою від 20 червня 2022 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги не визнав, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційний суд згідно з вимогами статті 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не повною мірою відповідає зазначеним вимогам.

У справі встановлено наступні обставини.

Позивач ОСОБА_1 з 22 січня 2018 року працює слюсарем з КВП та А (електромеханіка) 4 розряду Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго».

21 січня 2022 року ОСОБА_1 було вручене повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 №20 з роз`ясненнями надання документів, які підтверджують наявність профілактичного щеплення або ж довідки про абсолютні протипоказання відповідно до переліку медичних протипоказань до проведених профілактичних щеплень, та роз`яснено наслідки їх ненадання.

Наказом в.о. генерального директора КП ВМР «Вінницямісьтеплоенерго» від 28 січня 2022 року №55-т/с «Про відсторонення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 31 січня 2022 року без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19 до моменту проведення щеплення і пред`явлення відповідних підтверджуючих документів або закінчення карантину.

Наказом генерального директора КП ВМР «Вінницямісьтеплоенерго» від 01 березня 2022 року №189-т/с «Про допуск до роботи працівників» ОСОБА_1 допущено до виконання своїх посадових обов`язків, зважаючи, що наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 лютого 2022 року №380 зупинено до завершення воєнного стану дію наказу від 04 жовтня 2021 року №2153 зі змінами.

Між сторонами виник спір з приводу законності відсторонення працівника від роботи через відмову вакцинуватися.

Згідно із частиною першою статті 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті четвертої КЗпП України, законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно з частиною першою статті 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:

- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, цей перелік не є вичерпним та за змістом вищеназваної статті КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені законодавством, тобто певним нормативним документом (Постанова КЦС у складі ВС від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц).

Тлумачення поняття «законодавство» було здійснено Конституційним Судом України у рішенні від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 КЗпП України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Законодавством, яке підлягає застосуванню до правовідносин, які є предметом розгляду у цій справі, відноситься Закон України «Про захист населення від інфекційний хвороб», Закон України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», Постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 26 жовтня 2021 року, що діяла на час спірних правовідносин), Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236», накази МОЗ від 5 лютого 2020 року за № 521та від 04 жовтня 2021 року № 2153.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційний хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (надалі - МОЗ) (Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90).

COVID-19 було віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб наказом МОЗ від 5 лютого 2020 року за № 521, яким розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, було доповнено пунктом 39 такого змісту: «39. COVID-19».

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (надалі - Перелік № 2153).

Наказом МОЗ від 30 листопада 2021 року № 2664 розширено вищевказаний Перелік №2153, а саме затверджено, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі: органів місцевого самоврядування, закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності, комунальних підприємств, установ та організацій.

Відповідно до примітки до Переліку № 2153 обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року №2070).

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 13 січня 2022 року, що діяла на час спірних правовідносин) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 31 березня 2022 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 р. № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236» ця постанова доповнена п.41-6, відповідно до якого «керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Відповідно до статті 10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Позивач працює слюсарем комунального підприємства та входить до кола працівників, визначених вказаними актами, які підлягають щепленню.

Суд першої інстанції проаналізувавши вказані нормативні акти, обґрунтовано визнав безпідставними твердження позивача про те, що Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не передбачено жодних посилань на обов`язкову вакцинацію від гострої респіраторної вірусної інфекції COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, оскільки частина друга статті 12 вказаного Закону встановлює, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб, якою відповідно до наказу МОЗ від 5 лютого 2020 року за №521, є в тому числі гостра респіраторна вірусна інфекція COVID-19.

При цьому місцевим судом взято до уваги, що норми чинного законодавства України не містять норм щодо примусової вакцинації, тому діюче законодавство у разі відмови чи ухилення від обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати.

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ від 19 липня 1995 року № 133 зі змінами належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції.

Окрім того, судом не прийняті до уваги посилання позивача на ті обставини, що вакцини від короноварісної хвороби COVID-19 перебувають на стадії клінічних досліджень, оскільки згідно з ч. 1 ст. 9, ч. 1, 6 ст. 9-2 Закону України «Про лікарські засоби», постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 2021 року № 95 та наказів МОЗ від 22 лютого 2021 року №308, від 09 березня 2021 року №419, від 02 липня 2021 року № 1325 було зареєстровано та внесено до Державного реєстру лікарських засобів України ряд вакцин від COVID-19. Щеплення зареєстрованою у встановленому законом порядку вакциною відповідає законодавству України в сфері охорони здоров`я.

Місцевим судом враховано, що відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, однак це є прямим наслідком свідомого рішення та обрання особою саме такого шляху для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

Суд першої інстанції вказав, що при відстороненні від роботи відсутні порушення права позивача на працю, визначеного статтею 43 Конституції України, оскільки за позивачем зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Отже обмеження в таких випадках є правомірним та відповідає пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей.

При цьому позивач не надав доказів того, що він звертався до медичного закладу для проведення щеплення і йому було відмовлено у медичному огляді перед щепленням або наданні об`єктивної інформації про щеплення.

Разом з тим, задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що при винесенні оспорюваного наказу про відсторонення позивача від роботи відповідачем не було дотримано вимог чинного законодавства, оскільки станом на 28 січня 2022 року у відповідача не існувало законних підстав для винесення наказу про відсторонення позивача від роботи (не дивлячись на дату відсторонення), оскільки підзаконні нормативно-правові акти, які регулювали ці правовідносини станом на цю дату (дату видачі наказу) ще не набрали чинності. Крім того, станом на 28 січня 2022 року законодавством не було визначено обов`язку позивача, як працівника комунального підприємства, щеплюватися проти COVID-19 та надавати будь-які документи щодо цього, а тому відсутні підстави стверджувати, що на час прийняття оспорюваного наказу позивач відмовився або ухилився від проведення такого щеплення.

Проте з таким висновком колегія суддів не може погодитись.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Позивач ОСОБА_1 працює в установі, працівники якої відповідно до вищевикладених нормативних актів підлягають обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19 та в разі відмови або ухилення від таких щеплень повинні бути відсторонені від роботи.

Наказом в.о. генерального директора КП ВМР «Вінницямісьтеплоенерго» від 28 січня 2022 року №55-т/с ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 31 січня 2022 року без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19 до моменту проведення щеплення і пред`явлення відповідних підтверджуючих документів або закінчення карантину.

Відповідачем було повідомлено позивача про необхідність щеплення проти COVID-19 та надання відповідних документів про проходження цієї процедури або про наявність абсолютних протипоказань до такого щеплення, а також роз`яснено наслідки ненадання одного з таких документів у вигляді відсторонення від роботи без збереження заробітної плати.

Зі змісту оскаржуваного позивачем наказу № 55-т/с від 28 січня 2022 року вбачається, що при його винесенні керівником враховані положення відповідних законів України та наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, наказу МОЗ від 30 листопада 2021 року № 2664, яким розширено вищевказаний Перелік №2153.

Так, наказ МОЗ «про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 № 2153 набув чинності 08 листопада 2021 року

Наказом від 30 листопада 2021 року № 2664 МОЗ додало до Переліку № 2153 працівників: органів місцевого самоврядування; закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності; комунальних підприємств, установ та організацій. Наказ № 2664 офіційно опублікувала газета «Офіційний вісник України» від 31.12.2021 № 100, отже він почав діяти з 31 січня 2022 року.

Таким чином, наказ від 28 січня 2022 №55-тр, яким позивача відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, не суперечить вимогам законодавства, оскільки містить ознаки тимчасовості (з якого часу йде відсторонення, тобто, набрання чинності наказу (введення нормативного акта в дію), термін дії такого відсторонення), визначення підстав за якими працівник знову буде допущений до роботи (вакцинація, надання роботодавцю документа, який її підтверджує) та інші необхідні умови.

Наказом прописано відсторонити 31.01.2022 року від роботи ОСОБА_1 , слюсаря з КВП та А (електромеханіка) 4 розряду служби енергогосподарства, без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19 до моменту проведення щеплення і пред`явлення підтверджуючих документів або закінчення карантину.

Така підстава для відсторонення ОСОБА_1 існувала на момент введення в дію Наказу МОЗ № 2664, який набрав чинності 31 січня 2022 року.

З огляду на викладене позивачем не доведено порушення відповідачем його трудових прав шляхом безпідставного відсторонення від роботи та припинення виплати заробітної плати.

Отже, апеляційний суд дійшов до висновку, що в.о. генерального директора КП ВМР «Вінницямісьтеплоенерго» діяв у межах своїх повноважень і відповідно до вимог статті 46 КЗпП, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236, наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, наказу МОЗ від 30 листопада 2021 року № 2664, яким розширено вищевказаний Перелік №2153, та правомірно видав наказ про тимчасове відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати з 31 січня 2022 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 до моменту проведення щеплення і пред`явлення відповідних підтверджуючих документів або закінчення карантину.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки статтею 44-3 КпАП України «Порушення правил щодо карантину людей» визначено, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог в законній силі залишатись не може та відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин 1 та 2 цієї ж статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За подання апеляційної скарги відповідач сплатив 1 488,60 грн. судового збору.

Оскільки, відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, то відповідно до частини сьомої статті 141 ЦПК України витрати відповідача слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 травня 2022 року в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Судові витрати Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго», понесені у зв`язку зі сплатою судового збору в сумі 1 488,60 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім грн 60 коп.) за подання апеляційної скарги, компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 липня 2022 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник