Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/1285/22
Номер провадження2/711/1358/22
РІШЕННЯ
18 липня 2022 року Придніпровський районний суд м.Черкаси у складі:
головуючого судді - Демчика Р.В.,
з участю секретаря судового засідання Кофановій А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в особі адвоката Кучер Юлії Вікторівни до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаської окружної прокуратури, третя особа Перша Черкаська державна нотаріальна контора про звільнення майна з під арешту,-
28 лютого 2022 року позивач ОСОБА_1 , в особі адвоката Кучер Ю.В. звернувся до суду із позовом до ГУНП в Черкаській області, Черкаської окружної прокуратури, третя особа Перша Черкаська державна нотаріальна контора про звільнення майна з під арешту, у якому просить скасувати арешт накладений на все майно ОСОБА_1 постановою старшого слідчого прокуратури Соснівського району м.Черкаси Губенко Є.А. від 27.03.2003 року, запис про який внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15.09.2006 року №8381157 Першою черкаською нотаріальною конторою (архівний запис №308179-1 від 04.04.2003).
З огляду на викладене, а також враховуючи, що в позасудовому порядку неможливо вирішити питання щодо скасування арешту, накладеного на все майно позивача ОСОБА_1 , позивач вважає, що подальше перебування належного йому на праві власності майна під арештом, грубо порушує його права і свободи, передбачені чинним законодавством України, у першу чергу гарантовані Конституцією України, тож арешт всього майна підлягає скасуванню.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 березня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження у вказаній справі, призначено судове засідання та встановлено відповідачам строк на надання відзиву на вказану позовну заяву.
12 квітня 2022 року представник відповідача ГУ НП в Черкаській області Коваленко А. надала суду відзив на позов, у якому остання заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача, посилаючись на те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» - утворено територіальний орган Національної поліції України Головне управління Національної поліції в Черкаській області. 07.11.2015 року реєстраційною службою Черкаського міського управління юстиції Черкаської області проведено реєстраційну дію «Державна реєстрація новоутвореної шляхом заснування юридичної особи. Головного управління Національної поліції в Черкаській області». Відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" та "Положення про Національну поліцію", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 р. № 877, Національна поліція є центральнім органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх і який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності,
підтримання публічної безпеки і порядку. Головне управління Національної поліції в Черкаській області є територіальним органом Національної поліції та згідно із законодавством України реалізовує повноваження Національної поліції на території
Черкаської області. Територіальний орган Національної поліції - Головне управління
Національної поліції в Черкаській області новостворений державний орган, який діє з 7 листопада 2015 року. ГУНП в Черкаській області не являється правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області. Відповідно до вищезазначеної постанови КМУ від 16 вересня 2015 №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» передбачено повну ліквідацію територіального органу Міністерства внутрішніх справ України Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, яке перебуває у стані припинення. Тож, представник відповідача вважає, що ГУНП в Черкаській області не порушувало законних прав позивача, з огляду на це просить суд у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився.
Представник позивача - адвокат Кучер Ю.В. звернулась до суду із заявою, в якій просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримала частково, просила задоволити вимогу щодо скасування арешту з майна позивача, а вимогу про стягнення з відповідачів судових витрат просила залишити без розгляду.
Представник відповідача 1 ГУНП в Черкаській області в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Представник відповідача 2 Черкаської окружної прокуратури Хабло В. в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою, в якій просив розгляд справи здійснювати без його участі, позовні вимоги визнав у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечував.
Представник третьої особи Першої Черкаської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, до початку розгляду справи по суті надав заяву про розгляд справи без його участі. При винесенні рішення поклався на розсуд суду.
Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності.
У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, врахувавши думку сторін, викладену у їх заявах по суті справи, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, приходить до наступного.
Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з інформацією в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у вказаному реєстрі наявний запис про обтяження № 8381157 від 15.09.2006 року, внесений Першою черкаською державною нотаріальною конторою, номер обтяження 3737597, на підставі постанови серія та номер: б/н, виданої 27.03.2003, видавник Прокуратура Соснівського р-ну м. Черкаси, вид обтяження арешт нерухомого майна, особа, права якої обтяжуються ОСОБА_1 , відомості про реєстрацію архівний запис № 308179 від 04.04.2003, опис предмета обтяження все майно. (а.с.15 )
27 березня 2003 року постановою про накладення арешту на майно старшим слідчим прокуратури Соснівського району м. Черкаси Губенко Є.А. накладено арешт на все майно ОСОБА_1 .
В ході проведення досудового розслідування 16 грудня 2003 дії невстановлених осіб були перекваліфіковані з ч. 2 ст. 357 КК України на ч. 2 ст. 192 КК України.
В ході досудового розслідування встановлено, що в даному діянні відсутній склад кримінального правопорушення, крім того відпала потреба у застосуванні запобіжного заходу у вигляді арешту майна.
З резолютивної частини постанови вбачається, що слідчим знято арешт з майна ОСОБА_1 , а саме з квартири АДРЕСА_1 . (а.с.13)
Інформацію про скасування арешту з усього майна ОСОБА_1 вказана вище постанова про закриття кримінального провадження не містить.
Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності визначається у порядку визначеному законом.
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.
Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.
Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.
Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.
Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.
Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна або іншого втручання прокурором у право власності, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.
Судом встановлено, що арешт на майно ОСОБА_1 було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.
Відповідно до пункту 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.
Згідно зі статтею 126 КПК України 1960 року забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б це майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.
Згідно з пунктами 7 та 8 частини першої статті 324 КПК України 1960 року, постановляючи вирок, суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений; що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.
У порядку, передбаченому статтею 411 КПК України 1960 року, суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироку, зокрема щодо виконання вироку у частині цивільного позову чи конфіскації майна.
КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачають застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у закритій кримінальній справі.
Справу про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальній справі за правилами КПК України 1960 року та не знятого після закриття кримінальної справи постановою слідчого, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Вирішення порушеного позивачем питання про звільнення майна з-під арешту в порядку кримінального судочинства потребувало би відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину. Для такого відновлення необхідним є скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від кримінального переслідування позивача. Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача і таким чином призведе до погіршення його правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного позивачем питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів.
Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.
Отже, у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала загальний висновок щодо неможливості вирішення за правилами кримінального судочинства питання про звільнення майна з-під арешту після закриття кримінального провадження постановою органу досудового розслідування.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 727/2878/19. Велика Палата Верховного Суду вважає, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Під час закриття кримінального провадження питання про скасування арешту, накладеного на все майно позивача, не вирішено, а скасовано арешт лише з одного об`єкту нерухомого майна, а саме з квартири АДРЕСА_1 .
Таким чином, арешт на все інше майно, що належить на праві власності позивачу, продовжує існувати до теперішнього часу.
Існування вказаного арешту порушує законні права та інтереси позивача, як власника, на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, які визначені Конституцією України та Законами.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Єдиним способом здійснення ефективного захисту порушених прав позивача є скасування арешту, накладеного постановою слідчого від 27.03.2003 року, що приведе до правової визначеності, а саме припинить порушення прав позивача та відновить його права, як власника майна, які визначені чинними нормами законодавства, та вирішить спір по суті.
Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.
Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Так, спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.
Водночас, вже після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Оцінивши подані докази у своїй сукупності, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог позивача, та необхідність їх задоволення.
На підставі викладеного, відповідно до ст.47 Конституції України, ст.ст.16,329 ЦК України та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 28, 76-82, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, ЦПК України,-
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаської окружної прокуратури, третя особа Перша Черкаська державна нотаріальна контора про звільнення майна з-під арешту, - задовольнити.
Скасувати арешт, накладений на все майно ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_2 ), постановою старшого слідчого прокуратури Соснівського району м. Черкаси Губенко Є.А. (видавник: Прокуратура Соснівського району м. Черкаси, заступник прокурора Д.В. Чустрак (вих № 06/1-21П/03 від 28.03.2003), запис про який внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15 вересня 2006 року, номер запису про обтяження 8381157 Першою черкаською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження 3737597, архівний запис № 308179-1 від 04.04.2003.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Р. В. Демчик