Справа № 461/5969/21 Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/811/3406/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника відповідачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 серпня 2021 року в складі судді Мисько Х.М. в справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором, -

встановив:

У липні 2021 року позивач Акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі - АТ «Ідея Банк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27 червня 2017 року між Банком та відповідачкою ОСОБА_2 укладений Кредитний договір №Z62.215.72949 (далі Договір).

Згідно із умовами Договору відповідачка отримала кредит в розмірі 49 907 грн. зі сплатою 15% річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені графіком щомісячних платежів.

Позивач повністю виконав свої зобов`язання згідно Договору. Проте, відповідачка не повернула отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатила нараховані інші платежі за кредитним договором. Останній платіж відповідачкою здійснений 15 травня 2020 року.

Сума боргу відповідачки за Договором станом на 22 квітня 2021 року становить 148 049,88 грн., зяких 45 635,60 грн. прострочений борг, 23 478,16 грн. прострочені проценти, 375,09 грн. 1187,79 грн. нарахована плата за обслуговування кредиту, 46524,69 грн. прострочена плата за обслуговування кредиту, 30 848,55 грн. пеня за несвоєчасне погашення платежів, нарахована по 29.02.2020 р. включно.

Заборгованість відповідачки також підтверджується випискою по особовому рахунку та довідкою-розрахунком заборгованості станом на 22.04.2021.

Внаслідок невиконання відповідачкою умов Кредитного договору, 04 червня 2018 року на адресу відповідачки Банком направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань.

Згідно даної вимоги АТ «Ідея Банк» вимагало терміново, протягом 30 календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме, достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості та інші платежі за кредитним договором. Також відповідачці повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в тридцятиденний строк з дня направлення цієї вимоги банком будуть здійснені заходи щодо примусового стягнення із відповідачки заборгованості за кредитним договором на власний вибір кредитора.

Відповідачка у встановлений строк зобов`язання за Кредитним договором не виконала, з огляду на що 20.07.2018 за заявою АТ «Ідея Банк» приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. вчинено виконавчий напис за №1516 про стягнення з відповідачки заборгованості за Кредитним договором, включаючи витрати на вчинення напису.

Однак, в подальшому вище вказаний виконавчий напис нотаріуса в судовому порядку за позовом Відповідачки з формальних підстав визнано таким, що не підлягає виконанню, про що свідчить рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2020 у справі №201/6571/20. Разом з тим, вказане жодним чином не спростовує заборгованості Відповідачки за Кредитним договором.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в розмірі 148 049,88 грн., а також 2270,00 грн судового збору.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова 02 серпня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором №Z62.215.72949 від 27.06.2017 в сумі 148 049,88 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Ідея Банк» 2270 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним та необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування вимог покликається на те, що судом при ухвалені рішення не зазначено, який термін виконання зобов`язань було встановлено у договорі, коли саме відповідачем не виконано ці зобов`язання, за який період судом стягнуто суму заборгованості в розмірі 148 049,88 грн. До тогож сума боргу, визначена на підставі невідомих доказів та розрахунків.

Звертає увагу на те, що згідно з даними вимоги про усунення порушення кредитних зобов`язань від 04.06.2018 за вих. №12.4.2/№Z62.215.72949, станом на 04.06.2018 позивачем визначено суми боргових зобов`язань відповідачки, що істотно відрізняється від суми боргу, що стягнуто за оскаржуваним рішенням.

Так, сума простроченого боргу визначена судом в розмірі 45 635,6 грн., в той же час зазначене не підтверджено наявними у матеріалах справи доказами.

Судом не враховано, що позивач у 2018 році звертався до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М., який 20 липня 2018 вчинив виконавчий напис №1516 про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості за Договором в розмірі 82 496,81 за період з 02 лютого 2018 року по 04 червня 2018 року. Зазначений виконавчий напис містив іншу суму простроченої заборгованості 44593,15 грн., тобто на 1042,45 грн. менше ніж та, що стягнута за оскаржуваним судовим рішенням. При цьому, з моменту вчинення нотаріального напису й до теперішнього часу ОСОБА_2 не користувалась послугами банку й не збільшувала суми основного боргу.

Однак, сума основного боргу, що визначена у вимозі, не відповідає дійсності, оскільки на дату її підписання 04.06.2018, частина заборгованості в сумі 11 489,56 грн. була самостійно сплачена ОСОБА_2 . Це підтверджено й даними Виписки з 01.01.2000 по 21.04.2021, що надана позивачем.

Тобто, на дату вчинення виконавчого напису №1516 від 20.07.2018 сума основного боргу складала 38 417,44 грн.

Частина коштів в сумі 12 198,38 грн. була стягнута з ОСОБА_2 на користь позивача у виконавчому провадженні №59275862, відкритому на підставі виконавчого напису нотаріуса №1516 від 20.07.2018 про звернення стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості в розмірі 82 496,81 грн. Це також підтверджується даними виписки.

Таким чином, станом на дату звернення до суду, сума основного боргу ОСОБА_2 складала лише 26 219, 06 грн.

Також зазначає, що судом безпідставно стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача пеню в розмірі 30 848,55 грн. та суму прострочених процентів у розмірі 23 478,16 грн.

Так, ч.2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» регламентовано, що у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що розмір суми простроченого платежу (основного боргу) складає 45 635,6 грн., а розмір пені становить 30 848,55 грн., що становить 67,7% від суми заборгованості та очевидно є більшим за визначений законодавством розмір можливого застосування пені за невиконання зобов`язання. Сума пені, що складає 15% суми простроченого платежу може становити не більше ніж 6845,34 грн. за умов доведеності суми основного боргу.

В той же час, як зазначалося вище, сума основного боргу, після сплати ОСОБА_2 самостійно та стягнення з неї суми боргу за виконавчим написом №1516 від 20.07.2018 складає лише 26 219,06 грн., тобто сума пені, що складає 15 відсотків суми простроченого платежу фактично становить 3932,86 грн.

До того ж, звертає увагу суду на пропуск позивачем строку позовної давності для стягнення пені, що передбачений п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, просить такий застосувати.

Також зауважує про безпідставне стягнення грошових коштів у розмірі 23 478,16 грн., що виходить зі змісту оскаржуваного судового рішення, є нібито простроченими процентами, які визначені судом за невідомий проміжок часу.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Зазначену правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12; від 04.07.2018 р. у справі №14-154цс18; від 31.10.2018 р. у справі №202/4494/16-ц.

Зазначає, що строк кредитування за Кредитним договором №Z62.215.72949 від 27.06.2017 та строк його дії припинено 04.06.2018, оскільки 04.06.2018 позивач направив на адресу ОСОБА_2 вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань.

Виходячи з даних виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М. від 20.07.2018 №1516, а також Вимоги про усунення порушення кредитних зобов`язань від 04.06.2018, сума прострочених процентів за період з 02.02.2018 по 04.06.2018 складає 3 088,33 грн. Тобто, з моменту пред`явлення вимоги сума зазначених процентів не може змінюватися.

Таким чином, з вказаного вбачається, що стягнення судом грошових коштів, що є простроченими процентами за кредитним договором у сумі 23 478,16 грн. є неправомірним та таким, що порушує права та законні інтереси позивача.

З приводу нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредиту зазначає, що стягнення вказаних сум є незаконним.

Згідно п. 1.10 договору кредиту №Z62.215.72949 від 27.06.2017 позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, яка включає в себе надання інформації за рахунками телефонів України, в контакт-центрі банку, шляхом направлення СМС повідомлення щодо суми платежу за договором кредиту, зарахування платежу та погашення заборгованостіза кредитом, надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника, опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальнику із застосуванням різних каналів зв`язку тощо.

Згідно примітки до цього пункту договору Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Однак, всупереч до ч.1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», згідно з якою надання інформації щодо кредиту відповідача має бути безоплатна, позивачем було встановлено плату за надання такої інформації.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватись будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку.

Правова позиція про те, що умова кредитного договору в частині платежу за дії, які банківська установа вчиняє на власну користь, тому що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами є нікчемною та не потребує визнанню недійсною, викладена у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №708/195/19 та 01 квітня 2020 у справі №583/3343/19.

Враховуючи наведене, Акціонерне товариство «Ідея Банк» не мало права встановлювати такий платіж у кредитному договорі, за дії, які банківська установа вчиняє на власну користь, тому що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами. Така умова договору є нікчемною та не потребує визнанню недійсною.

П. 6.1 кредитного договору визначені щомісячні внески для обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит та сплата на транзитний рахунок. В той же час шрафік щомісячних платежів за кредитним договором містть графи «дата», «тіло», «проценти», «комісія», «сума», але не містить графи « плата за обслуговування» й визначення щомісячного розміру цього платежу, який підлягає оплаті позичальником. Тобто цей вид платежу та його розмір не є узгоджений сторонами.

Так, предметом споживчого кредиту, оформленого між сторонами Кредитного договору №Z62.215.72949 від 27.06.2017, є надання відповідачем кредиту у розмірі та на умовах встановлених договором, а позивачем повернення цього кредиту та сплати процентів. Плата за обслуговування кредиту не є предметом вказаного договору, а тому нарахування на неї суми боргу в розмірі 1187,79 грн. нарахована плата за обслуговування кредиту, та 46 524,69 грн. прострочена плата за обслуговування кредиту, є протиправним.

Також зазначає, що Банком пропущено строк позовної давності, оскільки виходячи з дати направлення вимоги про усунення порушень від 04.06.2018, саме з цієї дати почався перебіг строку позовної давності, який скінчився 04.06.2021. В той же час Позивач звернувся з позовною заявою 16.07.2021.

За твердженням Банку, відповідач здійснив останній платіж 15.05.2020, однак у матеріалах справи відсутні докази, що саме ОСОБА_2 такий здійснила. Всі можливі платежі у період з 04.06.2018 до дати подання позову здійснювались органами державної виконавчої служби при примусовому виконанні виконавчого напису нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М. від 20.07.2018 №1516 у виконавчому провадженні №59275862.

В той же час, виходячи з Виписки з 01.01.2020 по 21.04.2021, що надана позивачем у матеріали справи, останній платіж ОСОБА_2 здійснила 08.12.2017.

Вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права в частині визначення територіальної підсудності, а також процесуальні права відповідача.

Так при укладенні кредитного договору №Z62.215.72949 від 27.06.2017 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 , останньою було надано паспортні дані, в яких визначено місце реєстрації та проживання ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 . Тому, за загальним правилом підсудності, АТ «Ідея Банк» повинен був подати позов до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, однак не зробив цього, чим свідомо порушив право ОСОБА_2 на захист, що свідчить про навмисне зловживання АТ «Ідея Банк» процесуальними правами, яке відповідно до вимог ст. 44 ЦПК україни, не допускається.

Матеріали справи свідчать, що суд першої інстанції, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі не здійснив всіх процесуальних заходів, передбачених ч.ч.6-10 ст. 187 ЦПК України, а саме не звертався до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання ОСОБА_2 щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи й не отримував відповіді про це.

Наголошує, що відповідачка позбавлена можливості користуватись будь-якими процесуальними правами, передбаченими ст.ст. 43,49 ЦПК україни, оскільки не була належним чином повідомленою судом про дату та час судового засідання. До того ж, на адресу відповідачки позовна заява з доданими доказами не надсилалась і відповідачкою не отримувалась.

З метою захисту своїх прав та інтересів при апеляційному оскарженні рішення Галицького районного суду м. Львова від 02.08.2021, ОСОБА_2 звернулась для надання правничої допомоги до адвокатського об`єднання «Щит-право», з яким укладено відповідний договір та сплатила за надання послуг правничої допомоги 10 000 грн.

Просить скасувати рішення Галицького районного судлу м. Львова від 02 серпня 2021 року та ухвалити нове, яким позовну заяву акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованостіза кредитним договором залишити без задоволення. Стягнути судові витрати за розгляд справи.

17.11.2021 від позивача АТ «Ідея Банк» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 .

У відзиві Банк зазначив, що відповідно до п. 1.1 Кредитного договору від 27.06.2017 №Z62.215.72949, банк надав позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 49 907, 00 грн. На погашення кредиту ОСОБА_2 у період з 04.08.2017 по 08.12.2017 сплачено грошові кошти у сумі 11 489 грн. 56 коп., які були розподілені банком в порядку, передбаченому п. 2.1 Кредитного договору, тобто не лише на погашення тіла кредиту, а й на інші передбачені договором платежі. При цьому на момент подачі позову до суду по тілу кредиту здійснено зарахувань (у тому числі в примусовому порядку) на суму 4 271,40 грн. Отже залишок заборгованості по тілу кредиту становить 45 635 грн. 60 коп., що узгоджується із Кредитним договором, випискою по рахунку та довідкою-розрахунком.

Звертає увагу на те, що заборгованість по тілу кредиту, яка стягується у цій справі та заборгованість по тілу кредиту за виконавчим написом не може бути ідентична, адже розрахунок має відмінності в періодах формування та кількості сплат, здійснених на погашення по тілу кредиту.

Щодо процентів за користування кредитними коштами, Банк вважає, що згідно умов договору, нарахування процентів і плати за обслуговування кредитної заборгованості припиняється після повного повернення кредитних кредиту.

Так, відповідно до умов п. 2.6 Кредитного договору сторони узгодили, що в разі вимоги Банку про дострокове повернення кредиту: термін повернення кредиту вважається таким, що настав, та Банк вправі, але не зобов`язаний нараховувати проценти та плату за обслуговування кредитної заборгованості до повного погашення Кредиту. Оскільки боржником не виконано своїх зобов`язань за Договором, він зберігає свою чинність. Відповідно, донарахування процентів за користування кредитними коштами до моменту повного фактичного виконання та стягнення таких сум є законним та таким, що узгоджується з умовами Кредитного договору.

Щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості, то вважає, що така плата передбачена п. 1.10 Кредитного договору.

Верховним Судом у постанові від 13.05.2021 по спаві підтверджено законність встановлення плати за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) за послуги ідентичні тим, що встановлені у Кредитному договорі про стягнення якої здійснюється у цій справі.

До того ж, Кредитний договір, в тому числі встановлення плати за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) є чинним та підлягає безумовному виконанню в силу презумпції правомірності правочину, що закріплена у ст. 204 ЦК України.

З приводу пені Банк зазначає, що відповідно до абз. 1 ч.2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків простроченого платежу.

Разом з тим, слід враховувати, що вищевказана норма не встановлює обмеження щодо граничного розміру пені, яка нараховується і стягується за увесь період невиконання/неналежного виконання зобов`язань за Кредитним договором. Навпаки, нею передбачено обмеження щодо розміру нарахування пені за кожним фактом прострочення виконання кредитного зобов`язання. Боржником не доведено, в якій частині заявлена до стягнення пеня є розрахованою з порушенням приписів абзю 1 ч.2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування».

Щодо строку позовної давності, то Банк наголошує, що у п. 5.5 Кредитного договору сторони домовились, що строк позовної давності за Договором, в тому числі для стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлюється сторонами у 5 (п`ять) років.

Відтак, оскільки Кредитний договір укладено 27.06.2017, а позов подано до суду в липні 2021 року, то строк позовної давності не пропущено.

З приводу підсудності Банк зауважує, що відповідно до п. 5.6 Кредитного договору №Z62.215.72949 від 27.06.2017, цей Договір виконується за місцем знаходження Банку: 79008, м. Львів, Галицький район, вул. Валова, 11, та у випадку спору між сторонами за цим Договором, позов може пред`являтися також за місцем виконання Договору. Отже, пред`являючи позовну заяву у цій справі, Банк дотримався правил підсудності справи.

З урахуванням наведного, АТ «Ідея Банк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Представник відповідачки ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, в обґрунтування надала пояснення, аналогічні доводам скарги.

Представник позивача АТ «Ідея Банк» будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки на офіційну електронну адресу, в судове засідання не прибув, не повідомив про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду заяви по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно дост. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ізстаттею 367 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги АТ «Ідея Банк» суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка порушила умови договору, оскільки Банк надав клієнту грошові кошти в кредит, останній ними скористався, але свої зобов`язання за договором виконав не у повному обсязі, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що 27.06.2017 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір № Z62.215.72949.

Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору, відповідачка отримала кредит на поточні потреби у розмірі 49 907,00 грн. зі сплатою 15% річних,з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, в тому числі процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів.

У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, на адресу відповідачки банком направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань від 04.06.2018.

Згідно даної вимоги АТ «Ідея Банк» вимагало терміново, протягом 30 календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме, достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості та інші платежі за кредитним договором.

Зазначено, що цей лист-вимогам вважається вимогою про усунення порушення кредитних зобов`язань.

Також відповідачці повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в тридцятиденний строк з дня направлення цієї вимоги банком будуть здійснені заходи щодо примусового стягнення із відповідачки заборгованості за кредитним договором на власний вибір кредитора.

Станом на 04 червня 2018 року у відповідачки наявна заборгованість на загальну суму 80 796, 81 грн., яка складається з основного боргу 44 593,15 грн., простроченого боргу 5134,75 грн., прострочених процентів 3088,33 грн., строковх процентів 673,69 грн., нарахованої плати за обслуговування кредиту 3072,47 грн., простроченої плати за обслуговування кредиту 10275,61 грн, пеня- 13 958,81 грн.

Згідно штемпеля на описі вкладення в цінний лист, дана вимога скерована відповідачці 07.06.2018.

Докази про виконання ОСОБА_2 вимоги матеріали справи не містять.

20 липня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі №1516, яким задоволено вимоги ПАТ «Ідея Банк» та стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № Z62.215.72949 від 27.06.2017 за період з 02.02.2018 по 04.06.2018 в сумі вказаній у вимозі від 04.06.2018, а також витрати нотаріуса.

Державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Попруженко М.О. на підставі виконавчого напису № 1516 від 20 липня 2018 року відкрито виконавче провадження № 59275862 про звернення стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості в розмірі 82 496,81 грн.

Згідно ЄДРСР, рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 листопада 2020 року позов ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «Ідея Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович, державний виконавець Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Попруженко Максим Олександрович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задоволено.

Визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича, вчинений 20 липня 2018 року та зареєстрований в реєстрі за № 1516, про стягнення з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Ідея Банк» боргу в сумі 82 496,81 грн., таким що не підлягає виконанню.

Разом з тим, незважаючи на скасування виконавчого напису, примусове виконання по нього частково було проведено, що стверджується випискою, наданою позивачем до матеріалів позову.

Звертаючись до суду із позовом, позивач зазначив, що на час звернення АТ «Ідея Банк» до суду з позовом до ОСОБА_2 , розмір заборгованості станом на 22 квітня 2021 року становить 148 049,88 грн., з яких 45 635,60 грн. прострочений борг, 23 478,16 грн. прострочені проценти, 375,09 грн.- строкові проценти, 1187,79 грн. нарахована плата за обслуговування кредиту, 46524,69 грн. прострочена плата за обслуговування кредиту, 30 848,55 грн. пеня за несвоєчасне погашення платежів, нарахована по 29.02.2020 р. включно.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивач за первісним позовом АТ «Ідея Банк» виконав свої зобов`язання згідно умов кредитного договору, що підтверджується копією меморіального ордеру №Z62.215.72 від 07 червня 2017 року про видачу кредиту згідно Кредитного договору № Z62.215.72949 від 27.06.2017 в сумі 49 907,00 грн.

Згідно виписки Банку, ОСОБА_2 користувалась кредитними коштами, частково такий погашала. Разом з тим, докази про повернення усієї суми кредиту, матеріали справи не містять.

Згідно із статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У п.2.1 Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язався повертати кредит разом із процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 36 щомісячних внесках включно до 2 дня/числа кожного місяця, згідно Графіку щомісячних латежів. Платежі здійснюються на транзитний рахунок з якого проводиться погашення заборгованості за Договором у такій черговості:1) для оплати простроченої заборгованості кредиту за Договором; 2) для погашення нарахованої заборгованості за Договором, строк сплати якої не минув; 3) для сплати штрафних санкцій (пені) згідно п. 3.3.1 цього Договору; 4) для погашення іншої заборгованості (в т.ч. дострокове погашення заборгованості за кредитом).

Зважаючи на те, що умови Кредитного договору № Z62.215.72949 від 27.06.2017 ОСОБА_2 частково виконувались особисто, а частині коштів була стягнута в примусовому порядку на виконання виконавчого напису нотаріуса, який в подальшому судом визнано таким, що не підлягає виконанню, та зарахована банком в порядку визначеному п. 2.1 Кредитного договору, колегія суддів погоджується з висновоком суду в частині стягнення з відповідача такої складової заборгованості як простроченого боргу (тіла кредиту) в сумі 45 635 грн. 60 коп.

Мотиви апеляційної скарги про те, що виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу №1516 від 20.07.2018 містив іншу суму заборгованості, а саме 44 593,15 грн., тобто на 1042,45 грн. менше ніж та, що стягнута за оскаржуваним судовим рішенням, колегія суддів відхиляє, оскільки вказана сума в розмірі 44 593,15 грн. стосувалась лише основного боргу, однак відповідачка не врахувала, що у виконавчому написі фігурує і простроченйи борг в сумі 5134,75 грн., що разом складає 49727, 9 грн., що є більшою сумою, а ніж заявлено у позові.

Колегія суддів звертає увагу відповідачки на те, що тіло кредиту - це сума, яку позичальник фактично отримує на руки. У неї входить тільки основний борг. Прострочене тіло кредиту є сумою яку позичальник не повернув.

При цьому, ОСОБА_2 визнавши той факт, що з моменту вчинення нотаріального напису й до теперішнього часу вона не користувалась послугами банку й не збільшувала суми основного боргу, не врахувала іншого факту, що не погашене своєчасно тіло кредиту, стало простроченим.

Покликання апелянта на те, що частина заборгованості станом на 04.06.2018 в сумі 11 489,56 грн. була сплачена нею самостійно та 12 198,38 грн. стягнута за виконавчим написом нотаріуса, а тому станом на час звернення до суду сума основного боргу складає лише 26 219,06 грн. є помилковими, оскільки як зазначалось вище, кошти, які зараховувались на транзитний рахунок, в подальшому перерозподілялись у відповідності до вимог п. 2.1 Кредитного договору, а не лише були спрямовані на погашення тіла кредиту.

З урахуванням наведеного колегія суддів доходить висновку, що заявлена до стягнення Банком сума тіла кредиту (простроченого) узгоджується, як з умова Кредитного договору, так і з матеріалами справи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами, колегія суддів виходить з такого.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин в силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно п. 2.5 Кредитного договору передбачно, що нарахування процентів здійснюється 2 рази на місяць за методом «факт/факт». Нарахування процентів припиняється після повного повернення кредиту, а також у інших випадках, передбачених цим Договором. Банк може припинити нарахування процентів з моменту звернення Банку із заявою до: суду із вимогою про дострокове повернення суми кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати за цим Договором платежів, або нотаріуса про звернення стягнення на заставлене майно, для дострокового погашення за його рахунок суми кредиту, сплати процентів та інших сум належних до сплати за цим Договором.

У п. 2.6 Кредитного договору передбачено, що у разі вимоги Банку про дострокове повернення кредиту: (1) термін повернення кредиту вважається таким, що настав, та (2) Банк вправі, але не зобов`язаний нараховувати проценти до повного повернення кредиту, (3) Позичальник зобов1язаний повернути заборгованість за Договором, сплатити неустойку (штрафи, пені) та відшкодувати завдані Банку збитки.

У пункті 5.7 кредитного договору зазначено, що згідно з Законом України «Про споживче кредитування» реальна річна ставка за договором складає 101,3000%. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) на момент укладення договору складає 57 734,2200 грн. Вказані показники діють за умови своєчасного погашення позичальником грошових зобов`язань відповідно до пункту 2.1 цього договору та за дії процентної ставки, вказаної в пункті 1.4 договору.

Як вбачається із матеріалів справи, Банк 07.06.2018 скерував на адресу ОСОБА_2 вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань від 04.06.2018.

Згідно із даною вимогою АТ «Ідея Банк» вимагало терміново, протягом 30 календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме, достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості та інші платежі за кредитним договором.

Письмових доказів про дату отримання позичальником даної вимоги, матеріали справи не містять.

З урахуванням встановлених обставин та умов договору, суд апеляційної інстанції вважає, що строк користування кредитом в будь-якому випадку вважаться таким, що настав не пізніше 08 липня 2018 року (на 31-й календарний день з дати направлення повідомлення (вимоги) банком 07 червня 2018 року).

Згідно із розрахнком заборгованості станом на 22 квітня 2021 року розмір строкових процентів становить 375,09 грн., прострочених процентів 23 478, 16 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Ідея Банк» не заперечував, що нарахування відсотків здійснювалось і після скерування боржнику вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості, тобто по 22 квітня 2021 року.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другоюстатті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Направивши позичальнику досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань від 04 червня 2018 року про дострокове погашення усієї заборгованості за кредитним договором, банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом та нарахування штрафних санкцій, що залишено судом першої інстанції поза увагою.

З розрахунку заборгованості, долученому до відзиву на апеляційну скаргу, вбачається, що після 08 липня 2018 року банком нараховані проценти в загальному розмірі 23 478,16 грн. прострочені проценти, 375,09 грн.- строкові проценти.

Враховуючи викладене, підстави стягувати нараховані банком після цієї вимоги проценти відсутні.

Перевіривши розрахунок заборгованості, до стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Ідея Банк» підлягало: 4968,40 грн. прострочених відсотків та 633 грн. 52 коп. строкових відсотків, що розраховані банком станом на 08 липня 2018 року. В решті вимоги Банку про стягнення відсотків за період з серпня 2018 року по 21.04.2021 до стягнення не підлягали.

Тому колегія суддів погоджується з мотивами апеляційної скарги про те, що нарахування процентів після зміни Банком умов зобов`язання щодо дії договору, сплати процентів за користування кредитом, є неправомірним.

Перевіряючи доводи скарги в частині стягнення пені, колегія суддів виходить з такого.

Статтями 549, 550, 551 ЦК України встановлено, що пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є гршова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У ч.2 статті 21 Закону України «Про споживче кредитування» регламентовано, що у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу.

Як убачається з матеріалів справи, Банк, звертаючись з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з останньої суми боргу в розмірі 148 049, 88 грн, з яких 30 848,55 грн - пеня за несвоєчасне погашення платежів, до позовної заяви не надав детального розрахунку зазначених сум пені.

На підтвердження своїх позовних вимог, позивач надав такий розрахунок до відзиву на апеляційну скаргу. Із поданого розрахунку вбачається, що сума пені за прострочене тіло кредиту в період з 09.03.2019 по 29.02.2020 становить 10 770,58 грн. Сума пені за прострочені відсотки та комісію за період з 08.03.2019 по 29.02.2020 становить 20 077,97 грн., що в сукупності складає 30 848,55 грн.

При цьому, позивач розраховуючи розмір пені (15 відсотків) виходив від загальної суми заборгованості як по тілу кредиту, відсотках та комісії, яка з кожним місяцем збільшувалась внаслідок несплати чергового платежу, який мав бути сплачений згідно графіку погашень.

Суд першої інстанції, вирішуючи про стягнення суми пені як складової заборгованості за Кредитним договором, не врахував, що скерувавши позичальнику досудову вимогу, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічне положення положення міститься у п. 3.3.3 Кредитного договору, де вказано, що позичальник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу Банку зобов`язаний оплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Звертаючись до суду з означеним позовом, позивач просив про стягнення пені за несвоєчасне погашення платежів, нарахованої з 09.03.2019 по 29.09.2020 включно, в той час, як нарахування неустойки припинилось ще у липні 2018 року.

Тому колегія суддів доходить висновку, що підстави для стягнення пені у визначеному позивачем розмірі - відсутні.

З вимогами до відповідача, про стягнення коштів з підстав, визначених ч.2 ст. 625 ЦК України, АТ «Ідея Банк» не звертався.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в частині стягнення інших складових заборгованості (плати з обслуговування кредиту) за кредитним договором № Z62.215.72949 від 27.06.2017, колегія суддів вважає, що рішення в означеній частині також не відповідає вимогам закону з огляду на таке.

Пунктом 1.10 кредитного договору позичальнику встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення смс-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Розмір цієї плати визначений у пункті 6 кредитного договору, яким передбачено графік платежів за кредитом.

Разом з тим, п. 3.2.4 Кредитного договору позичальник має право не частіше одного разу на місяць вимагати у Банку безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої Банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватися Позичальнику за законом.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»).

Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20) та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування».

При цьому, Велика Палата Верховного Суду наголосила, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Пунктом 1.10 кредитного договору №Z62.215.72949 від 27 червня 2017 року встановлено плату за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем.

Розмір плати за обслуговування кредиту визначений у пункті 6 кредитного договору (у графіку щомісячних платежів) та є сталим протягом дії кредитного договору (2977,72), окрім останнього місяця (3421,20).

Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено.

При цьому одночасно пунктом 3.2.4 кредитного договору визначено, що позичальник має право не частіше одного разу на місяць вимагати у банку безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватися позичальнику за законом.

Зміст пункту 3.2.4 кредитного договору контекстуально дублює положення пункту 1.10 кредитного договору в розрізі послуг щодо надання інформації за кредитом (розмір заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості, тощо), але в пункті 3.2.4 кредитного договору безоплатно, а в пункті 1.11 кредитного договору - з оплатою наданих послуг.

Фактично на вимогу споживача не частіше одного разу на місяць послуги з надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо, мають оплатний характер, що суперечить як змісту пункту 3.2.4 кредитного договору, так і вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, положення пунктів 1.10 та 6 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_2 та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 388/1299/17 (провадження № 61-8199св21) зазначено: «відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Оскільки пункти 1.10 та 6 договору № №Z62.215.72949 від 27 червня 2017 року є нікчемними, відсутні підстави для стягнення заборгованості по сплаті нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості.

Перевіряючи дводи апеляційної скарги в частині пропуску АТ «Ідея Банк» строку позовної давності, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогоюпро захист свого цивільного права або інтересу.

Ч.1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності уклавдається в письмовій формі.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Положенням ст. 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Пунктом 5.5. Кредитного договору передбачено, що строк позовної давності за Договором, в тому числі для стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлюється сторонами тривалістю у 5 років. Позовна давність щодо стягнення заборгованості по кредиту, процентах, інших грошових внесків, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Відтак, оскільки Кредитний договір укладено 27.06.2017, останній платіж здійснено ОСОБА_2 08.12.2017, а позов до суду подано 16 липня 2021 року, то суд доходить висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущено.

Тому мотиви апеляційної скарги в означеній частині є безпідставними та такими, що не узгоджуються з ум овами Кредитного договору.

Щодо мотивів апеляційної скарги про те, що суд порушив правила територіальної підсудності, а також процесуальні права відповідача, то колегія суддів вважає такі безпідставними з огляду на таке.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншогосуду.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суддя має перевірити належність справи до юрисдикції та підсудності суду.

Дотриманням судами процесуальних норм інституту підсудності означає дотримання положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України).

Згідно із вимогами ст. 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленомустаттею 31цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Положеннями ст. 27 ЦПК України визначено загальні положення підсудності справ за місцем проживання або місцезнаходження відповідача.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичніособи, а також держава.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Як беззаперечно вбачається з матеріалів справи, позивач АТ «Ідея Банк» звернувшись до суду з позовними вимогами, предметом яких стягнення боргу за Кредитним договором, у позовній заяві визначив відповідачем ОСОБА_2 , зазначивши її адресу: АДРЕСА_2 .

При цьому, звертаючись з позовом до Галицького районного суду м. Львова, обрану підсудність даного спору позивач обґрунтовував тим, що позови із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів (ч. 8 ст. 28 ЦПК України) та п. 5.6 спірного кредитного договору, згідно якого цей договір виконується за місцем знаходженням Банку, а саме 79008, м. Львів, вул. Валова, 11 та у випадку спору між сторонами за цим договором, позов може пред`являтися також за місцем виконання договору.

Стаття 28 ЦПК України містить перелік цивільних справ, в яких встановлена підсудність за вибором позивача, тобто останньому надається право вибору підсудності залежно від категорії справи або за наявності інших зазначених у законі умов.

Підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) це така підсудність, при якій позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних в законі судів.

Встановлення альтернативної підсудності, яка на відміну від загальної, є додатковою процесуальною гарантією забезпечення інтересів окремих категорій позивачів, пов`язане з необхідністю створення позивачеві більш сприятливих умов для звернення за судовим захистом.

Позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (ч. 16ст. 28 ЦПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 28 ЦПК України визначено правило альтернативної підсудності, за яким позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці,можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Місце виконання зобов`язання передбачено ст. 532 ЦК України.

За змістом вказаної норми, місцем виконання зобов`язання є те місце, в якому боржник повинен виконати свій обов`язок (передати кредитору річ, результати робіт, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор повинен прийняти належне виконання. За загальним правилом, місце виконання зобов`язання є договірною умовою та узгоджується сторонами в договорі.

Дійсно, відповідно до п. 5.6. Кредитного договору № Z62.215.72949 від 27.06.2017 сторони підтверджують, що цей договір виконується за місцем знаходження банку: 790008, м. Львів, Галицький р-н, вул. Валова, 11, та у випадку спору між сторонами за цим договором, позов може пред`являтися також за місцем виконання договору.

Пунктом 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» передбачено, що право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності, підсудна справа, належить виключно позивачеві.

Відповідно дост. 129 Конституції Україниосновними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно дост. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободтаке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Враховуючи наведене, звернувшись з позовом до Галицького районного суду м. Львова позивач АТ «Ідея Банк» не порушив правила підсудності, які встановлені ст.ст. 27 - 28 ЦПК України.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів знаходить доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 частково такими, що спростовують правильність рішення суду першої інстанції в частині визначення загального розміру заборгованості за кредитним договором, відтак оскаржуване рішення необхідно змінити, зменшивши загальний розмір заборгованості з 148 049,88 до 51 237, 52 грн, що включає в себе заборгованість та тілом кредиту та відсотками.

В решті рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Відповідно до частини першої та другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Статтею 141 ЦПК України встановлено порядок здійснення судом розподілу судових витрат між сторонами.

Зокрема, нормами статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що за подання позовної заяви, АТ «Ідея Банк» сплатив 2270 грн., за подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатила 3405 грн.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, за розгляд справи у суді першої інстанції підлягало до стягнення ОСОБА_2 на користь АТ «Ідея Банк» 785 грн.61 коп. судового збору. За розгляд справи у суді апеляційної інстанції підлягало сплаті 1178,42 грн.(150%), в той час, як ОСОБА_2 сплатила за подання апеляційної скарги 3405 грн.

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Виходячи з вищенаведеного, з урахування часткового задоволення апеляційної скарги та позову, з АТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути 1440 грн. 97 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Згідно із п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, також належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 ст.137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження вимог про стягнення витрат, понесених відповідачем при розгляді справи, до суду надано договір про надання правничої допомоги від 02 вересня 2021 року №0209-21, укладений між адвокатським об`єднанням «ЩИТ-ПРАВО», в особі керуючого партнера Тропіної О.М. та Кісліциною К.О., додаткову угоду до Договору №0209-21 від 02.09.2021 квитанцію про оплату ОСОБА_4 витрат на правову допомогу, згідно договору на загальну суму 10 000 грн., розрахунок судових витрат станом на 13 вересня 2021 року, акт приймання-передачі наданих послуг №1 від 13.09.2021р.

Враховуючи результат розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції, з позивача на користь відповідачки ОСОБА_2 необхідно стягнути судові витрати на правничу допомогу у розмірі пропорційному до задоволених вимог апеляційної скарги в сумі 6540 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 серпня2021 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за нараховану та прострочену плату за обслуговування кредиту, а також пені - скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_2 про стягнення нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредиту, а також про стягнення пені відмовити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 серпня 2021 року в частині стягнення інших складових заборгованості за Договором кредиту № Z62.215.72949 від 27 червня 2017 року змінити, зменшивши загальний розмір заборгованості за Кредитним договором № Z62.215.72949 від 27 червня 2017 року, який необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «Ідея Банк» з 148 049,88 до 51237 (п`ятдесят одна тисяча двісті тридцять сім) гривень 52 копійок.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 вересня 2021 року в частині розподілу судових витрат скасувати.

Стягнути з акціонерного товариства «Ідея Банк» в користь ОСОБА_2 1440 (одна тисяча чотириста сорок) гривень 97 копійок судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Стягнути з акціонерного товариства «Ідея Банк» в користь ОСОБА_2 6540 (шість тисяч п`ятсот сорок) гривень 00 копійок понесених витрат на правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 грудня 2022 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді С.М. Бойко

С.М. Копняк