Справа № 450/27/15-ц Головуючий у 1 інстанції Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/131/22 Доповідач в 2-й інстанції Ніткевич А. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , апелянта ОСОБА_2 , представника апелянта ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 березня 2015 року в складі судді Кукси Д.А. в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування,-

встановив:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування, просив суд визнати за ним право власності на 1/2 будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке складається з А-1 житлового будинку, загальною площею 85,3 кв.м., житловою площею 61,5 кв. м., Цк.-цокольного поверху, а-веранди, т а-погребу, а1-східців, Б-вбиральні, В-літньої кухні, Г-сараю, Д-сараю, т е-погребу, К-колодязя, №1 №2-огорожі, №3-воріт, №4-хвіртки, право власності на 1/2 частини земельних ділянок площею 0,5355 га, кадастровий номер :20:000:008, та площею 0,3827 га, кадастровий номер :16:000:0012, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, що належали його батьку, ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування вимог покликався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його з відповідачем батько, ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Звенигородською сільською радою Пустомитівського району Львівської області, 10.08.2004. Згідно заповіту від 11.05.2004, посвідченого секретарем Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_2 все своє майно де б воно не знаходилося і з чого б не складалося заповів у рівних частках своїм синам, тобто позивачу ОСОБА_4 та відповідачу ОСОБА_5 . Вказаний заповіт спадкодавцем не змінено та не скасовано.

Відповідач ОСОБА_5 та їх мати ОСОБА_6 від свого права на спадкування відмовилися, що підтверджено відповідними заявами, посвідченими сільським головою Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_7 .

Згідно довідки № 692 від 06.08.2014, виданої сільською радою, на момент смерті батька позивач був зареєстрований, постійно проживав та доглядав за ним. Про відмову від спадщини заяву не подавав, та вважається таким, що прийняв спадщину. Крім того, зазначив, що разом з ним і батьком у зазначеному будинку проживав постійно без реєстрації відповідач ОСОБА_5 .

Право власності на житловий будинок підтверджується свідоцтвом на право власності на жилий будинок, а право власності на земельну ділянку державним актом про право власності на землю, однак оригінали таких було втрачено, що унеможливлює оформлення права власності через нотаріальну контору, тому змушений звернутись для захисту своїх прав та інтересів до суду, просив позов задоволити.

17.02.2015 до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування, зокрема визнати право власності на 1/2 будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке складається з А-1 житлового будинку, загальною площею 85,3 кв.м., житловою площею 61,5 кв. м., Цк.-цокольного поверху, а-веранди, т а-погребу, а1-східців, Б-вбиральні, В-літньої кухні, Г-сараю, Д-сараю, т е-погребу, К-колодязя, №1 №2-огорожі, №3-воріт, №4-хвіртки, право власності на 1/2 частини земельних ділянок площею 0,5355 га, кадастровий номер :20:000:008, та площею 0,3827 га, кадастровий номер :16:000:0012, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, що належали його батьку, ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач за зустрічним позовом, у зустрічному позові обставини, вказані позивачем за первісним позовом, визнав.

На підтвердження своїх вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його з відповідачем за зустрічним позовом батько, ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Звенигородською сільською радою Пустомитівського району Львівської області, 10.08.2004. Згідно заповіту від 11.05.2004 року, посвідченого секретарем Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_2 все своє майно де б воно не знаходилося і з чого б не складалося заповів у рівних частках своїм синам, тобто позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_5 та відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_4 . Вказаний заповіт спадкодавцем не змінено та не скасовано.

Згідно із довідкою № 191 від 12.02.2015, виданої сільською радою, на момент смерті батька ОСОБА_5 постійно проживав без реєстрації та доглядав за ним в житловому будинку АДРЕСА_1 . Про відмову від спадщини заяву не подавав, вважається таким, що прийняв спадщину. Крім того, зазначив, що разом з ним і батьком у зазначеному будинку проживав постійно брат ОСОБА_4 .

Право власності на житловий будинок підтверджується свідоцтвом на право власності на жилий будинок, а право власності на земельну ділянку державним актом про право власності на землю, однак оригінали таких було втрачено, що унеможливлює оформлення права власності через нотаріальну контору, тому змушений звернутись для захисту своїх прав та інтересів до суду, просив позов задоволити.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.

Визнано за ОСОБА_8 в порядку спадкування за ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частку будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке складається з А-1 житлового будинку, загальною площею 85,3 кв.м., житловою площею 61,5 кв. м., Цк.-цокольного поверху, а-веранди, т а-погребу, а1-східців, Б-вбиральні, В-літньої кухні, Г-сараю, Д-сараю, т е-погребу, К-колодязя, №1 №2-огорожі, №3-воріт, №4-хвіртки;

Визнано за ОСОБА_4 в порядку спадкування за ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 земельних ділянок площею 0,5355 га, кадастровий номер :20:000:008, та площею 0,3827 га, кадастровий номер :16:000:0012, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, згідно державного акту на право приватної власності на землю, серія IV-ЛВ № 084799 від 29.03.2002 року;

Визнано за ОСОБА_5 в порядку спадкування за ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частку будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке складається з А-1 житлового будинку, загальною площею 85,3 кв.м., житловою площею 61,5 кв. м., Цк.-цокольного поверху, а-веранди, т а-погребу, а1-східців, Б-вбиральні, В-літньої кухні, Г-сараю, Д-сараю, т е-погребу, К-колодязя, №1 №2-огорожі, №3-воріт, №4-хвіртки;

Визнано за ОСОБА_5 в порядку спадкування за ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 земельних ділянок площею 0,5355 га, кадастровий номер :20:000:008, та площею 0,3827 га, кадастровий номер :16:000:0012, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, згідно державного акту на право приватної власності на землю, серія IV-ЛВ № 084799 від 29.03.2002 року.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 , який не брав участі у справі, однак вважає, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про його права та обов"язки.

З оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що є братом сторін у справі, після смерті батька не заявляв про відмову від прийняття спадщини, натомість брати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не подавали заяв про прийняття спадщини, при цьому знаючи про наявність іншого спадкоємця першої черги, приховали таку обставину від суду.

Зазначає, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження, при цьому у даній справі відсутність умов для одержання у нотаріальній конторі не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Вважає, що оскаржуване рішення обґрунтоване припущеннями, оскільки суд не досліджував питання можливості відновлення правовстановлюючих документів, а саме свідоцтва про право власності на жилий будинок та державний акт на право власності на землю.

Покликаючись на ст. 1218 ЦК України зазначає, що у спадкодавця не виникло право власності на будинок, земельну ділянку, оскільки у суду відсутні відомості про належність прав на такі об`єкти спадкодавцю, при цьому, спадщину складають всі права та обов`язки, які б належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Також, поза увагою суду залишилося питання строків звернення до суду, оскільки спадщина відкрилася 09.08.2004, строк її прийняття сплив 09.02.2005, відтак ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду після спливу понад 10 років з дня відкриття спадщини.

Звертає увагу на необхідність встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця, для можливості застосування ст. 1268 ЦК України.

Оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 протягом шестимісячного строку не подали заяв про прийняття спадщини, вони вважаються такими, що не прийняли її, позивач, як спадкоємець першої черги має право на спадкування за законом.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 березня 2015 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_2 розпорядився своїм правом власності на належне йому майно та склав заповіт від 11.05.2004, яким все своє майно де б воно не знаходилося і з чого б не складалося заповів у рівних частках своїм синам - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , заповіт спадкодавцем не змінено та не скасовано.

Суд першої інстанції встановив, що спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_2 є його діти: син ОСОБА_4 та син ОСОБА_5 , дружина ОСОБА_6 , однак остання від свого права на спадкування відмовилася.

Встановивши, що ОСОБА_4 був зареєстрований та постійно проживав у спірному будинку на момент смерті свого батька, а ОСОБА_5 постійно проживав без реєстрації у вказаному будинку на момент смерті батька, суд дійшов висновку, що спадкоємці ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вважаються такими, що прийняли спадщину.

Враховуючи наведене та те, що спадкодавець набув права власності на спадкове майно на підставах, що не заборонені законом, тобто правомірно, спадкоємці вчинили дії, які свідчать про прийняття спадщини, а також те, що ухвалення рішення на користь позивача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів третіх осіб, суд прийшов висновку, що позовні вимоги, заявлені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підставні та підлягають задоволенню.

Колегія суддів виходить з того, що набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно із копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_2 на праві власності належав будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 85,3 кв.м., житловою площею 61,5 кв.м (а.с. 15).

У матеріалах справи наявний технічний паспорт на індивідуальний житловий будинок, який виготовлений 16.07.2004 для ОСОБА_2 (а.с. 10).

Згідно із довідкою № 692 від 06.08.2014, виданої Звенигородською сільською радою Пустомитівського району Львівської області, вказаний житловий будинок рахується за померлим ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія НОМЕР_2 (а.с. 9).

Також ОСОБА_2 згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 29.03.2022 серія IV-ЛВ № 084799 передана земельна ділянка площею 0,9182 гектарів на території Звенигородської сільської ради (а.с. 16).

Згідно із довідками про кількісні і якісні характеристики земельної ділянки, земельні ділянки площею 0,5355 га, кадастровий номер :20:000:008, та площею 0,3827 га, кадастровий номер :16:000:0012, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області (а.с. 17-18).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер у віці 74 роки, про що зроблено запис за № 35, що підтверджується копії свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_3 від 10.08.2004, виданого Звенигородською сільською радою Пустомитівського району Львівської області(а.с. 5).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належне йому майно.

Згідно із копією свідоцтва про одруження від 25.07.1969, ОСОБА_2 16.10.1953 одружився із ОСОБА_9 , яка після реєстрації одруження змінила прізвище на ОСОБА_10 (а.с. 20).

В свою чергу, позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 є рідними братами, а ОСОБА_2 та ОСОБА_6 їхніми батьками, що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 19, 53).

За життя ОСОБА_2 розпорядився своїм майном та склав заповіт від 11.05.2004, який посвідчений секретарем Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, згідно якого все своє майно де б воно не знаходилося і з чого б не складалося заповів у рівних частках своїм синам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 6).

Згідно із довідкою виконавчого комітету Звенигородської сільської ради ОСОБА_4 до дня смерті свого батька проживав з ним, доглядав його (а.с. 9).

Крім цього, у батьківському будинку, який рахується за ОСОБА_2 , проживав без реєстрації і його син ОСОБА_5 (а.с. 41).

Звертаючись із позовною заявою та зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 свої доводи обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_2 , який згідно заповіту все своє майно заповів їм у рівних частках. Позивач ОСОБА_4 стверджує, що брат ОСОБА_5 та мати ОСОБА_6 від свого права на спадкування відмовилися, при цьому, він на момент смерті батька був зареєстрований та постійно проживав та доглядав за ним, про відмову від спадщини заяву не подавав, та вважається таким, що прийняв спадщину, однак, оскільки оригінали правовстановлюючих документів було втрачено, не може оформити право власності через нотаріальну контору, тому звернувся до суду.

В свою чергу, ОСОБА_5 у зустрічному позові теж зазначав, що на момент смерті батька постійно проживав з ним без реєстрації та доглядав за ним у житловому будинку АДРЕСА_1 , про відмову від спадщини заяву не подавав, та вважається таким, що прийняв спадщину. Як позивач так і відповідач визнають факт постійного проживання кожного із них із батьком на час його смерті.

Згідно поданої заяви ОСОБА_6 проти задоволення позовів її синів не заперечувала.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.

Частинами першою та третьою статті 1268, частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк.

Згідно із ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

В контексті зазначеного, колегія суддів погоджується та вважає підставними доводи апеляційної скарги про те, що із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, а саме на 1/2 будинковолодіння АДРЕСА_1 , право на 1/2 земельних ділянок площею 0,5355 га, кадастровий номер :20:000:008, та площею 0,3827 га, кадастровий номер :16:000:0012, які належали ОСОБА_2 , його сини ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , не зверталися, відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії з цього приводу, в матеріалах справи відсутня, при цьому просили визнати право власності на такі у порядку спадкування.

Разом з тим, беручи до уваги те, що спадкодавець ОСОБА_2 розпорядився своїм правом власності на належне йому майно та склав заповіт від 11.05.2004, яким все своє майно де б воно не знаходилося і з чого б не складалося заповів у рівних частках своїм синам - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , заповіт спадкодавцем не змінено та не скасовано, при цьому спадкоємці за заповітом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вчинили дії, які свідчать про прийняття спадщини, однак оригінали документів про право власності на спадкове майно, а саме житловий будинок та земельну ділянку втрачено, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про задоволення позовних вимог за первісним та зустрічним позовами.

В свою чергу, оскаржуючи рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 березня 2015 року апелянт ОСОБА_2 зазначає, що є братом сторін у справі, при цьому після смерті батька не заявляв про відмову від прийняття спадщини, натомість брати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не подавали заяв про прийняття спадщини, при цьому знаючи про наявність іншого спадкоємця першої черги, приховали таку обставину від суду, відтак оскаржуваним рішенням порушено його права та інтереси.

В судовому засіданні 08 листопада 2022 року представник відповідача ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про закриття апеляційного провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, оскільки оскаржуваним рішенням питання про права та обов`язки апелянта не вирішувалося.

Колегія суддів звертає увагу, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Черговість спадкоємців залежить від ступеня споріднення їх зі спадкодавцем

Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України).

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно із ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (частини перша та друга статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі та ухвалення рішення судом першої інстанції).

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняв (прийняли) спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (постанови Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18), від 19 травня 2020 року у справі № 175/1941/16-ц (провадження № 61-19798св18)).

З матеріалів справи встановлено, що апелянт ОСОБА_2 із спадкодавцем на час відкриття спадщини постійно не проживав, оскільки його зареєстрованим постійним місцем проживання є с. Заболотівці, Стрийського району, Львівської області, при цьому у встановлений строк із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався, відтак вважається таким, що не прийняв спадщину.

Таким чином, встановивши, що у справі відсутні будь-які належні та допустимі докази про те, що апелянт ОСОБА_2 звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також відсутні докази, що він проживав разом з батьком на момент його смерті і є таким, що прийняв спадщину, або про наявність судового рішення про надання додаткового строку для прийняття спадщини, колегія суддів приходить висновку, що ухваленим у цій справі судовим рішенням суду першої інстанції його права та обов`язки не порушені.

Відповідно до ч. 1 п. 3 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази порушення прав та обов`язків ОСОБА_2 , як спадкоємця його батька ОСОБА_2 , з якими законодавець пов`язує право особи на частку в спадковому майні, відтак колегія суддів приходить висновку, що оскаржуваним рішенням не вирішувались питання про права та обов`язки апелянта ОСОБА_2 , тому апеляційне провадження підлягає закриттю.

Керуючись ст. 260, п. 3 ч. 1 ст. 362, ст. 389 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Клопотання представника ОСОБА_5 адвоката Жиравецького Тараса Михайловича задовольнити.

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складений 07 грудня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк