ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/2308/21 Номер провадження 22-ц/814/1002/22Головуючий у 1-й інстанції Попов М.С. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

За участю секретаря : Владімірова Р.В.

Розглянула в порядку спрощеного провадження, з повідомленням учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 02 лютого 2022 року, в складі судді Попова М.С., дата виготовлення повного тексту рішення 04 лютого 2022 року, по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, затримки розрахунку при звільненні, грошової компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі 3640,05 грн., грошову компенсацію за невикористану відпустку за період 2020-2021роки 5824,08 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення та моральну шкоду 10000 грн.

Вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Карлівського районного суду від 20.05.2021 скасовано наказ директора ТОВ «Україна» та поновлено її на посаді завідувача складом товариства з 15.05.2020, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 66491,58 грн.

10.06.2021 наказом №8 ТОВ «Україна» поновило її на посаді завідувача складу з 15.05.2020 та в цей же день вона звільнилася за згодою сторін, про що нею було подано відповідну заяву.

Оскільки товариством вона своєчасна не була поновлена на роботі, на її корись в порядку ст. 236 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити середній заробіток за 15 робочих днів та відновити її права з урахуванням визначеної ст. 117 КЗпП України відповідальності та відшкодувати моральну шкоду.

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 02 лютого 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі в розмірі 3640,05 грн., грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 5824,08 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення в розмірі 45621,96 грн., а всього 55086,09 грн, з вирахуванням всіх належних податків та зборів..

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди 2000 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» на користь ОСОБА_1 судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог в сумі 181,60 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» на користь держави судовий збір в сумі 2270 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, місцевий суд дійшов висновку про доведеність позивачем факту порушення роботодавцем її прав внаслідок несвоєчасного виконання судового рішення.

В апеляційній скарзі ТОВ «Україна»,посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зокрема вказує про проведення повного розрахунку з позивачем та помилковий висновок суду щодо наявності підстав для задоволення позову, оскільки товариство не допускало несвоєчасного виконання судового рішення, а відразу поновило ОСОБА_1 на посаді згідно рішення суду, коли вона 10.06.2021 прийшла на підприємство та подала свою заяву на звільнення за згодою сторін.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, рішенням Карлівського районного суду від 20.05.2021 по справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Україна» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано наказ директора ТОВ «Україна» №50 від 14.05.2020 року та поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача складом ТОВ «Україна» з 15.05.2020 року, стягнуто з товариства середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.05.2020 по 20.05.2021 року в розмірі 66491,58 грн., з вирахуванням всіх належних податків та зборів.

В частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць рішення підлягало негайному виконанню.

Доводячи підстави заявлених вимог, ОСОБА_1 посилалась на те, що 21.05.2021 р. її не було допущено на територію підприємства, що унеможливило подання нею заяви та судового рішення про поновлення її на роботі, яке в цій частині підлягало до негайного виконання. Лише 10.06.20212 р. вона домовилась з керівництвом підприємства, надала судове рішення та заяву про звільнення за згодою сторін, а відтак впродовж з 21.05.2021 р. по 10.06.2021р. має місце затримка виконання судового рішення про її поновлення на роботі, у зв`язку з чим в порядку ст. 236 КЗпП України на її користь підлягає стягненню середній заробіток.

Ухвалюючи рішення, місцевий суд дійшов висновку про наявність підстав для повного задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, із покладенням на роботодавця відповідальності у вигляді стягнення середнього заробітку за увесь період затримки розрахунку в порядку ст. 117 КЗпП України, встановивши факт спричинення працівнику моральної шкоди та права на отримання компенсації за невикористану відпустку за 2020-2021 роки.

Колегія суддів не може погодитися з вказаними висновками суду.

Згідно ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України встановлено право кожної особи, в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ч.1 ст. 236 КЗпП у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Разом з тим, обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі настає тільки тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу. Якщо ж це сталося не з вини власника або уповноваженого ним органу, а з вини самого працівника, середній заробіток за час затримки поновлення на роботі виплаті не підлягає.

Матеріалами справи доводиться та не заперечується сторонами, що рішенням Карлівського районного суду від 20.05.2021 поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача складом ТОВ «Україна» з 15.05.2020 року та вирішено питання стягнення з товариства коштів на користь ОСОБА_1 .

На підставі вказаного рішення суду, ОСОБА_1 отримала виконавчий лист №531/869/20 та звернулася в порядку примусового виконання рішення до Карлівського РВДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), тобто обрала шлях примусового виконання рішення суду.

На підставі її заяви, постановою головного державного виконавця Карлівського РВДВС від 26.05.2021 відкрито виконавче провадження про поновлення ОСОБА_1 на роботі, на посаді завідувача складом ТОВ «Україна».

На підставі наказу директора ТОВ «Україна» №8 від 10.06.2021 ОСОБА_1 поновлена на посаді на підставі рішення суду з 15.05.2020 року, про що здійснено запис до її трудової книжки і в цей же день на підставі її власної заяви, остання була звільнена за угодою сторін, п.1 ст. 36 КЗпП.

Таким чином, реальне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі звільненого працівника мало місце 10.06.2021 р. згідно до виданого відповідачем наказу №8 від 10.06.2021 р.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення

За змістом ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При цьому, необхідно виходити з того, що заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір із ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, не можуть вважатися заробітною платою та не витікають із трудового договору, вони не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Отже, середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою в розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці». Тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, а строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення таких виплат обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (ч. 1 ст. 233 КЗпП України).

Вищевказані правові висновки були зроблені Верховним судом в Постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 461/1303/19 (провадження № 61-17899св20), які є обов`язковими для застосування при розгляді справ з подібними правовідносинами.

В даному випадку, строк визначений положеннями ч.1 ст. 233 КЗпП України, обраховувався з часу видання наказу про поновлення ОСОБА_1 на роботі, тобто з 10.06.2021 р., а відтак з відповідним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення вона мала звернутись до 10 вересня 2021.

Натомість, з вказаним позовом вона звернулась до суду лише 19.10.2021 р., тобто з пропуском визначеного ч.1 ст. 233 КЗпП України тримісячного строку, не поставивши при цьому питання про його поновлення та не довівши суду поважності причин такого пропуску.

При цьому, необхідно зауважити, що пропуск строку звернення до суду за захистом своїх трудових прав є окремою підставою для відмови в задоволенні позову і не залежить від заяви відповідача про його застосування.

Крім того, суд першої інстанції не звернув належної уваги і на те, що за своєю правовою природою не відноситься до заробітної плати і не може розцінюватись як оплата праці і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, нарахований відповідно до ст. 117 КЗпП України, оскільки виступає мірою відповідальності для роботодавця у випадках затримки розрахунку при звільненні, а відтак на таку вимогу також поширюється визначений ч.1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк пред`явлення позову до суду.

Одночасно, є хибним та таким, що суперечить матеріалам справи висновок суду про обґрунтованість вимог про стягнення на користь позивача 5824, 08 грн. в якості компенсації за невикористану відпустку за період 2020-2021 р.р.

Як вбачається з позовних вимог, спірним періодом є час - з 21.05.2021 р. по 10.06.2021 р., тобто період невиконання роботодавцем рішення суду в частині поновлення позивача на роботі.

Однак, останньою заявлено вимогу про виплату грошової компенсації за 2020-2021 р.р., тобто за її попередній період роботи на підприємстві.

Між тим, питання про виплату їй грошової компенсації за вказаний період вже було предметом судового розгляду.

Так, рішенням Карлівського районного суду від 20.05.2021 р. встановлено відсутність правових підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку за 2020-2012 р.р., оскільки відповідач надав докази про виплату їй такої компенсації та відповідні накази про надання останній відпустки за цей період.

Позивач ОСОБА_1 з цим судовим рішенням погодилась та не оскаржувала його в частині відмови в стягненні на її користь компенсації за невикористану відпустку за 2020 -2021 роки.

Не може погодитись колегія суддів і з висновками щодо наявності підстав для відшкодуванням позивачу моральної шкоди, завданої роботодавцем внаслідок порушення її трудових прав.

За змістом ст. 237-1КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В даному випадку, матеріали справи взагалі не містять жодних доказів про спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок порушення її трудових прав з підстав несвоєчасного виконання судового рішення.

Навпаки, як встановлено вище, сама позивача зволікала та не зверталась своєчасно за захистом своїх трудових прав, внаслідок чого пропустила визначені ч.1 ст. 233 КЗпП України строки.

За вказаних обставин, її вимоги про стягнення з роботодавця моральної шкоди є недоведеними, тому не підлягають до задоволення.

Вищевказаним обставинам суд першої інстанції належної правової оцінки не надав, невірно застосував норми матеріального права, внаслідок чого невірно вирішив спір та помилково вважав позовні вимоги обґрунтованими.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з постановленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п. 3, 4, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» задовольнити.

Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 02 лютого 2022 року скасувати, ухваливши нове.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, затримки розрахунку при звільненні, грошової компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 липня 2022 року.

Судді : Обідіна О.І. Бутенко С.Б. Прядкіна О.В.