Постанова

Іменем України

29 липня 2022 року

місто Київ

справа № 370/1498/20

провадження № 61-17683св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 31 грудня 2020 року, постановлене суддею Мазкою Н. Б., та постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у червні 2020 року звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором позики у розмірі 32 578 782, 00 грн з урахуванням встановленого індексу інфляції, 2 865 000, 00 дол. США, 50 000, 00 Євро, три відсотка річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 41 444, 00 дол. США, 723, 00 Євро, 462 904, 00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15 січня 2017 року між ним та громадянином Російської Федерації ОСОБА_2 у м. Харкові укладено договір позики грошових коштів у розмірі 450 000, 00 дол. США, 50 000, 00 Євро, 370 000, 00 дол. США, 345 000, 00 дол. США, 32 000 000, 00 грн з метою реалізації ОСОБА_2 бізнес-проєкту, про що відповідачем складено розписку. Строк погашення боргу - 01 січня 2020 року.

ОСОБА_1 зазначав, що 10 січня 2018 року ОСОБА_2 повідомив його про те, що за надані кошти він придбав квартиру у м. Москва та не здійснив інвестування у бізнес-проєкт, у зв`язку з чим у м. Харкові між ними укладено новий договір позики на суму 250 000, 00 дол. США, 700 000, 00 дол. США, 400 000, 00 дол. США, 50 000, 00 дол. США, 300 000, 00 дол. США, про що відповідачем складено розписку. Строк повернення грошових коштів - 01 січня 2020 року.

19 листопада 2019 року ОСОБА_2 повідомив його про те, що він не інвестував грошові кошти у бізнес-проєкт, гроші використав в особистих цілях. Цього ж дня ОСОБА_2 склав заяву про визнання всієї суми боргу у розмірі 2 865 000, 00 дол. США, 50 000, 00 Євро, 32 000 000, 00 грн.

Позивач посилався на те, що оскільки ОСОБА_2 тривалий час не виконував свої боргові зобов`язання, громадянка України ОСОБА_3 звернулася до нього з пропозицією стати поручителем за грошовими зобов`язаннями позичальника та на підтвердження своїх намірів надала розписку від 01 березня 2020 року.

З врахуванням того, що ОСОБА_2 прострочив виконання грошового зобов`язання, позивач просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за договорами позики.

Стислий виклад заперечень інших учасників справи

Відповідачі заперечували проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим та не доведеним належними та допустимими доказами.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням від 31 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, Макарівський районний суд Київської області частково задовольнив пред`явлений позов.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики у розмірі 2 865 000, 00 дол. США, 50 000, 00 Євро, 32 578 782, 88 грн з урахуванням встановленого індексу інфляції, три відсотки річних за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 41 444, 00 дол. США, 723, 00 Євро, 462 904, 00 грн.

В позові до ОСОБА_3 відмовив.

Здійснив розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що між позивачем та ОСОБА_2 виникли правовідносини, що ґрунтуються на договорах позики, позовні вимоги до ОСОБА_2 є доведеними та підлягають задоволенню. Розписка ОСОБА_3 не містить істотних умов договору поруки, зокрема предмету договору, суми боргу ОСОБА_2 , строк його погашення, тому ця розписка не є договором поруки й підстав для солідарного стягнення заборгованості суди не встановили.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_2 29 жовтня 2021 року із застосуванням поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою від 02 листопада 2021 року Верховний Суд залишив без руху касаційну скаргу та надав заявнику строк для її виконання.

Від заявника у листопаді 2021 року надійшла виправлена редакція касаційної скарги, в якій уточнено процесуальну вимогу касаційної скарги, а саме, ОСОБА_2 просить скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 31 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, справу передати на новий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ОСОБА_2 , наполягаючи на тому, оскаржувані судові рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначив, що:

- суд апеляційної інстанції ухвалив рішення без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 березня 2021 року

у справі № 211/1971/15-ц (провадження № 61-14285св20), від 31 березня 2021 року у справі № 592/6348/13 (провадження № 61-15768св20), щодо належного повідомлення сторони про розгляд справи, оскільки суд першої інстанції розглянув справу без отримання відомостей про належне повідомлення заявника про розгляд справи;

- суд першої інстанції, здійснюючи розгляд справи за відсутності заявника, послався на отримання телеграми, поданої від імені ОСОБА_2 , втім відповідач такої телеграми до суду не направляв, тому суд встановив обставини на підставі недопустимих доказів;

- суди першої та апеляційної інстанцій врахували долучену на підставі клопотання позивача довідку банку від 02 березня 2018 року, втім позивачем не наведено обґрунтування неможливості подання зазначеного доказу разом із позовною заявою, це клопотання судом першої інстанції не вирішено;

- суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил територіальної юрисдикції, оскільки отримана судом інформація свідчить про відсутність зареєстрованого місця проживання відповідачів, долучена позивачем інформаційна довідка, складена виконуючим обов`язки старости с. Кітки, належно не завірена, клопотання про долучення її судом не вирішувалося;

- суд першої інстанції призначив у справі почеркознавчу експертизу, втім подані експерту документи, отримані позивачем із порушенням встановленого законом порядку, зокрема документи особистого характеру, які стосуються безпосередньо відповідача, як то заява-приєднання (акцепт) до договору добровільного медичного страхування. Суд першої інстанції не витребовував зразки підпису відповідача;

- суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання сторони відповідача, зокрема щодо витребування доказів та призначення повторної судової почеркознавчої експертизи;

- суд апеляційної інстанції безпідставно врахував нові докази, подані позивачем, та відзив на апеляційну скаргу, докази на підтвердження направлення якого іншим учасникам справи суду не надано.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надійшов.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою від 18 листопада 2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 та відмовив у задоволенні клопотання заявника про зупинення виконання рішення Макарівського районного суду Київської області від 31 грудня 2020 року.

За змістом правила частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

ОСОБА_2 у касаційній скарзі просить скасувати оскаржувані рішення та передати справу на новий розгляд. Однак доводи про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову до ОСОБА_3 в касаційній скарзі не наведені. Суд апеляційної інстанції не переглядав рішення суду першої інстанції в зазначеній частині. З врахуванням підстав та правил частини другої статті 389 ЦПК України Верховний Суд переглядає оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, тобто в частині висновків про стягнення заборгованості за договорами позики з ОСОБА_2 . Підстави для перегляду цих рішень в іншій частині висновків з урахуванням приписів статті 400 ЦПК України Верховним Судом не встановлені.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 15 січня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 450 000, 00 дол. США, 50 000, 00 Євро, 370 000, 00 дол. США, 345 000, 00 дол. США, 32 000 000, 00 грн з метою інвестування коштів у бізнес-проєкт, зі строком повернення боргу до 01 січня 2020 року. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_2 підписав розписку.

10 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено ще один договір позики, за умовами якого відповідач як позичальник отримав від ОСОБА_1 у борг 1 700 000, 00 дол. США з метою інвестування коштів у бізнес-проєкт, зі строком повернення боргу до 01 січня 2020 року. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_4 підписав розписку.

19 листопада 2019 року ОСОБА_2 написав заяву про визнання боргу перед ОСОБА_1 у сумі 2 865 000, 00 дол. США, 50 000, 00 Євро, 32 000 000, 00 грн.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 06 листопада 2020 року № СЕ-19/111-20/48426-ПЧ, підпис від імені ОСОБА_2 внизу з правого боку навпроти друкованого тексту « ОСОБА_5 15.01.2017 года» у розписці від 15 січня 2017 року виконаний ОСОБА_2 ; підпис від імені ОСОБА_2 внизу з правого боку навпроти друкованого тексту « ОСОБА_5 10.01.2018 года» у розписці від 10 січня 2018 року виконаний ОСОБА_2 ; підпис від імені ОСОБА_2 внизу з правого боку навпроти рукописного запису «19.11.2019» у заяві про визнання всієї суми боргу від 19 листопада 2019 року виконаний ОСОБА_2 .

Щодо віднесення до юрисдикції судів України цієї справи з іноземним елементом

Відповідно до частини першої статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

Згідно з пунктами 2, 7 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача, або якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України.

У справі, що переглядається, ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації, проте має посвідку на постійне проживання на території України і зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; договори позики укладені між сторонами у місті Харкові. Враховуючи, що договір між сторонами укладений на території України, кредитор має місце постійного проживання в Україні, сторони не визначили відмінне від місця проживання кредитора за грошовим зобов`язанням інше місце виконання такого грошового зобов`язання, зокрема на території іншої держави (тож застосовується загальне правило про місце виконання грошового зобов`язання за місцем постійного проживання кредитора згідно з пунктом 4 частини першої статті 532 ЦК України), відповідач має зареєстроване місце проживання в Україні, тому ця справа належить до юрисдикції судів України.

Щодо права, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин

У частинах першій та другій статті 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» зазначено, що право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Якщо згідно з частиною першою цієї статті неможливо визначити право, що підлягає застосуванню, застосовується право, яке має більш тісний зв`язок із приватноправовими відносинами.

Згідно з частиною першою статті 44 Закону України «Про міжнародне приватне право» у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до частин другої і третьої статті 32 цього Закону.

Відповідно до частин другої, третьої статті 32 Закону України «Про міжнародне приватне право» у разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв`язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов`язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

У пункті 16 частини першої статті 44 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору, є позикодавець - за договором позики.

Також згідно з пунктом 4 частини першої статті 532 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться за грошовим зобов`язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання.

У справі, що переглядається, правом, яке має найбільш тісний зв`язок із договорами позики є право України, оскільки позикодавець - ОСОБА_1 є громадянином України та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Підсумовуючи, Суд дійшов переконання, що право, що підлягає застосуванню до відносин, що виникли між сторонами, є цивільне законодавство України.

Право, застосоване судом

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, про що зазначено в частині першій статті 1050 ЦК України.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження

№ 61-7418св18).

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли правовідносини, що ґрунтуються на договорах позики, за умовами яких відповідач взяв грошові кошти у борг у позивача та зобов`язався їх повернути у строк, визначений у договорі, проте не виконав зобов`язання з повернення коштів у встановлений строк. Зазначені договори позики відповідачем не оспорювалися та не визнані судом недійсними.

З наведених підстав, Верховний Суд вважає правильним висновок судів про задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 та стягнення з нього на користь ОСОБА_1 заборгованості, яка складається з суми отриманої відповідачем позики та коштів, нарахованих на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Касаційна скарга не містить доводів, зокрема, щодо виконання позичальником умов договорів, повернення (часткового повернення) боргу та неправильності розрахунку заборгованості, відповідні докази ОСОБА_2 не подав, тому Верховний Суд не переглядає оскаржувані рішення в частині розрахунку заборгованості.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що висновок судової почеркознавчої експертизи Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 06 листопада 2020 року

№ СЕ-19/111-20/48426-ПЧ, який врахований судами першої та апеляційної інстанцій, є недопустимим доказом, суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив його клопотання, зокрема щодо витребування доказів та призначення повторної судової почеркознавчої експертизи.

Верховний Суд відхиляє зазначені доводи касаційної скарги з таких підстав.

Відповідно до статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначається судом. Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхні думку, потребує висновку експерта.

У пункті 1.1 глави 1 розділу I Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 листопада 1998 року за № 705/3145 (далі - Науково-методичні рекомендації), зазначено, що для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Відповідно до пункту 1.3 глави 1 розділу I Науково-методичних рекомендацій для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації.

Згідно з пунктом 1.10 глави 1 розділу I Науково-методичних рекомендацій якщо з певних причин виконати будь-які вимоги, що стосуються відбирання та надання зразків, не було можливості, про це слід указати в документі про призначення експертизи (залучення експерта).

Відповідно до пункту 1.13 глави 1 розділу I Науково-методичних рекомендацій достатність та якість наданих для проведення експертизи зразків почерку та підпису особи визначаються експертом у кожній конкретній експертній ситуації. Критерієм достатності обсягу порівняльного матеріалу вважається надання такої його кількості, за якою можливо виявити індивідуальність, варіаційність та стійкість ознак в досліджуваному об`єкті і зразках почерку (підпису) певного виконавця.

Ухвалою від 21 серпня 2020 року Макарівський районний суд Київської області призначив судову почеркознавчу експертизу підпису та попередив експертів про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України. В ухвалі суд зазначив про надання експертам як вільних зразків підпису ОСОБА_2 оригіналів документів, а також про те, що ОСОБА_2 не надав експериментальні зразки свого підпису.

Суд апеляційної інстанції правильно зауважив, що жодний нормативно-правовий акт, що регулює питання призначення та проведення експертизи, не містить заборон щодо проведення експертизи без надання (отримання) експериментальних або умовно-вільних зразків підпису. Питання щодо визначення достатності наданих органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу, належить експерту.

У справі, що переглядається, при проведенні експертизи від судового експерта до суду не надходило клопотань щодо неможливості проведення експертизи та надання додаткового матеріалу, зокрема експериментальних зразків підпису ОСОБА_2 .

Висновки експертизи є категоричними, зрозумілими, однозначними, повними, сумнівів щодо їх правильності не виникає.

Наданий ОСОБА_2 до суду першої інстанції висновок Автономної некомерційної організації з проведення недержавних судово-експертних висновків «Міжрайонна експертиза» (Росія, Московська область) від 26 серпня 2020 року № 39-3/20, який отриманий судом після ухвалення рішення цим судом у справі, обґрунтовано не прийнятий судом апеляційної інстанції як неналежний та недопустимий доказ, оскільки почеркознавче дослідження стосувалося виключно розписки від 10 січня 2018 року та проведене не щодо оригіналу цієї розписки. Розписка від 15 січня 2017 року і заява від 19 листопада 2019 року не були предметом експертного дослідження. Водночас у цьому висновку зазначено, що експерт ОСОБА_6 не попереджався про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку.

Інших належних та допустимих доказів на спростування висновку судової почеркознавчої експертизи Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 06 листопада 2020 року

№ СЕ-19/111-20/48426-ПЧ ОСОБА_2 не надав.

На спростування висновку від 26 серпня 2020 року № 39-3/20 позивач подав до суду апеляційної інстанції рецензію експерта вищого класу ОСОБА_7 , атестованого за спеціальністю 1.1 «Дослідження почерку і підписів», зі стажем експертної роботи з 1980 року, а також висновок експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів у цивільній справі № 370/1498/20 від 19 квітня 2021 року № 4015/21-34/13325-13336/21-3.

У рецензії від 02 серпня 2021 року на висновок почеркознавчого дослідження від 26 серпня 2020 року № 39-3/20 експерт зазначив, що почеркознавче дослідження проведено неповно та необ`єктивно, без дотриманням базових положень у галузі почеркознавчої експертизи, а зроблені в результаті дослідження висновки є необґрунтованими та викликають сумніви в їх правильності.

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 19 квітня 2021 року

№ 4015/21-34/13325-13336/21-3, підписи від імені ОСОБА_2 у розписках, датованих 15 січня 2017 року та 10 січня 2018 року, виконані кульковою ручкою (ручками), спорядженою пастою (пастами) синьо-фіолетового кольору. В розписці, датованій 15 січня 2017 року, та в розписці, датованій 10 січня 2018 року, відсутні ознаки штучного зістарювання документів. Підпис від імені ОСОБА_2 у розписці, датованій 15 січня 2017 року, виконаний у період часу раніше лютого 2017 року, а підпис у розписці, датованій 10 січня 2018 року, виконаний у період часу раніше лютого 2018 року. Більш точно встановити період виконання дослідженого тексту (записів) є неможливим у межах наданих зразків з урахуванням похибки наявних методик дослідження штрихів рукописних записів та підписів. Виконання підписів від імені ОСОБА_2 у розписках, датованих 15 січня 2017 року та 10 січня 2018 року, у зазначені в документах дати не виключається.

Суд апеляційної інстанції правомірно прийняв зазначені докази, оскільки такі докази не могли бути подані позивачем до суду першої інстанції з урахуванням того, що висновок Автономної некомерційної організації по проведенню недержавних судово-експертних висновків «Міжрайонна експертиза» (Росія, Московська область) від 26 серпня 2020 року № 39-3/20 надійшов до суду першої інстанції після ухвалення оскаржуваного рішення. Дії суду апеляційної інстанції узгоджуються з правилами частини третьої статті 367 ЦПК України згідно з якими докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до частини другої статті 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Врахувавши, що висновок судової почеркознавчої експертизи Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 06 листопада 2020 року № СЕ-19/111-20/48426-ПЧ є обґрунтованим та не суперечить іншим матеріалам справи, суд апеляційної інстанції не встановив підстав для призначення повторної судової почеркознавчої експертизи. Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні відповідного клопотання ОСОБА_2 .

Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції враховував нові докази, подані позивачем та відзив, доказів на підтвердження направлення якого іншим учасникам справи позивач суду не надав, оскільки, як зазначалося, неподання позивачем доказів до суду першої інстанції зумовлене причинами, які не залежали від ОСОБА_1 , а саме поданням ОСОБА_2 висновку від 26 серпня 2020 року № 39-3/20, який надійшов до суду першої інстанції після ухвалення оскаржуваного рішення, тому судом апеляційної інстанції не порушено вимог статті 367 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом апеляційної інстанції. Також до відзиву на апеляційну скаргу додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, що свідчить про дотримання позивачем вимог частини четвертої статті 360 ЦПК України.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судами першої та апеляційної інстанцій враховано долучену на підставі клопотання позивача довідку банку від 02 березня 2018 року, втім позивачем не наведено обґрунтування неможливості подання зазначеного доказу разом із позовною заявою.

Відповідно до довідки від 02 березня 2018 року № 65-5-02/03/414, виданої Публічним акціонерним товариством «Банк національний кредит», на особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 01 січня 2015 року до 01 січня 2018 року обліковувалися кошти у розмірі 141 731 368, 00 грн.

Суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що введення тимчасової адміністрації у банку з червня 2015 року та неможливість отримання коштів з рахунку, окрім 200 000, 00 грн від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, не свідчить про відсутність у ОСОБА_1 інших коштів, окрім розміщених на рахунку в установі банку, а лише підтверджує матеріальні можливості позивача.

Не підтвердилися доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил територіальної юрисдикції, оскільки отримана судом інформація свідчить про відсутність зареєстрованого місця проживання відповідачів.

Відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з частинами дев`ятою, п`ятнадцятою та шістнадцятою статті 28 ЦПК України, позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача. Позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

У справі, що переглядається, позивач додав до позовної заяви докази на підтвердження зареєстрованого місця проживання відповідачів. ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 правомірно обрав визначену законом підсудність вирішення такого спору судом України та звернувся за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 до Макарівського районного суду Київської області.

Згідно з довідкою, наданою суду першої інстанції відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 27 серпня 2020 року ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1, а. с. 82).

Отже, позивачем дотримано правила територіально юрисдикції (підсудності).

Істотним під час оцінки такого процесуального питання є те, що про непідсудність справи в суді першої інстанції учасники справи не заявляли, тому навіть у випадку порушення цих правил, судове рішення, не могло бути скасованим з урахуванням правила частини другої статті 411 ЦПК України.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відомостей про належне повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи, а суд апеляційної інстанції ухвалив рішення без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 211/1971/15-ц(провадження

№ 61-14285св20)та від 31 березня 2021 року у справі № 592/6348/13 (провадження № 61-15768св20).

Так, у постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 211/1971/15-ц (провадження № 61-14285св20) зазначено, що відомості про належне повідомлення відповідачів про час і місце судового розгляду в суді першої інстанції відсутні, оскільки рекомендовані повідомлення про судові засідання повернулись з відміткою «за закінченням терміну зберігання», про що наголошував заявник в апеляційній скарзі. Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. Проте суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

У постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 592/6348/13 (провадження № 61-15768св20) також зроблено висновок про допущені судом апеляційної інстанції порушення пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України та наявність підстав для скасування постанови апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки справу в суді першої інстанції розглянуто за відсутності відповідачів, які належним чином не повідомлені про дату, час і місце судового засідання, і вони обґрунтовували свою апеляційну скаргу такою підставою.

Втім, зазначені постанови Верховного Суду не є релевантними, а зроблені у них висновки не підлягають врахуванню у справі, що переглядається, оскільки у цій справі відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Так, суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_2 був обізнаний з розглядом справи 31 грудня 2020 року, що підтверджується його заявою від 14 грудня 2020 року ( т. 1, а. с. 124-125).

Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що факт неявки ОСОБА_2 або його представника в судове засідання, про яке відповідача було повідомлено, не може бути підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення.

Додатково факт обізнаності ОСОБА_2 з розглядом справи підтверджується й тим, що після відкриття провадження у справі, що переглядається, -31 липня 2020 року, Автономною некомерційною організацією по проведенню недержавних судово-експертних висновків «Міжрайонна експертиза» (Росія, Московська область) складено висновок від 26 серпня 2020 року № 39-3/20 на підставі укладеного з ОСОБА_2 договору від 21 серпня 2020 року № 39-3/20.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що телеграма, яка міститься в матеріалах справи, що переглядається, є недопустимим доказом, з таких міркувань.

Суд апеляційної інстанції врахував, що в матеріалах справи є телеграма, направлена з поштового відділення м. Москва, Російська Федерація, в якій зазначено, що ОСОБА_2 ознайомився з позовною заявою та додатками до неї, обізнаний з датами судових засідань, позовних вимог не визнає та просить суд розглянути справу без його участі.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що факт звернення 26 квітня 2021 року ОСОБА_2 до правоохоронних органів із заявою про притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які від його імені, за його твердженням, направили на адресу суду телеграму, а також повідомлення йому про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий донос про вчинення злочину, не підтверджує те, що ОСОБА_2 дійсно не було відомо про розгляд справи Макарівським районним судом Київської області та що ця телеграма відправлена іншою сторонньою особою.

Зазначені відомості не підтверджує також і заява ОСОБА_2 від 26 квітня 2021 року, подана до відділення поштового зв`язку, у якій відповідач просив надати йому архівну копію телеграми Москва 3127591/102/00110718/091407, відправленої 18 вересня 2020 року з відділення 127591 Пошти Росії, та зазначив, що ця телеграма була відправлена від його імені невідомою особою, оскільки відповідач не надав відповіді на зазначену заяву. Перевірити факти, наведені в заяві ОСОБА_2 , за відсутності відповіді уповноваженої особи, неможливо.

Відомості, викладені в заявах ОСОБА_2 від 26 квітня 2021 року, доводять обізнаність з реквізитами телеграми та її змістом, хоча з матеріалами справи відповідач не знайомився. В поданих до судів першої та апеляційної інстанцій письмових заявах відповідач не пояснив, з яких джерел дізнався таку деталізовану інформацію, враховуючи, що він зазначав, що йому не було відомо про розгляд справи і телеграму він не направляв.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до непогодження з ухваленими судовими рішеннями, а також до необхідності здійснення переоцінки досліджених судами першої та апеляційної інстанцій доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Щодо клопотання ОСОБА_2 про розгляд справи з його участю

Розгляд цієї справи здійснюється Верховним Судом в попередньому судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Тобто попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Верховний Суд є судом права, а не факту, і, діючи в межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 400 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які можуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Водночас Верховний Суд створює учасникам справи належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен із учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Також згідно із частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція) однією з істотних гарантій справедливого судового розгляду є публічний судовий розгляд.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження в судових органах у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини» (Axen v. Germany), заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Варела Ассаліно проти Португалії» (Varela Assalino contre le Portugal), заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами варто було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

ЄСПЛ у своєму рішенні від 26 травня 1988 року у справі «Екбатані проти Швеції» (Ekbatani v. Sweden), заява № 10563/83 зазначив, що якщо розгляд справи в суді першої інстанції був публічним, відсутність «публічності» при розгляді справи в другій і третій інстанціях може бути виправданою особливостями процедури в цій справі. Якщо апеляційна скарга стосується виключно питання права, залишаючи осторонь фактичні обставини справи, то вимоги статті 6 Конвенції можуть бути дотримані і тоді, коли заявнику не було надано можливості бути заслуханим в апеляційному чи касаційному суді особисто.

Оскільки попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, немає потреби у призначенні справи до судового розгляду та виклику учасників справи для надання пояснень з огляду на обставини справи, тому у задоволенні відповідного клопотання потрібно відмовити.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень. Повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, з урахуванням того, що суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у наведених у касаційній скарзі постановах.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 31 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак