Справа № 155/1636/21 Головуючий у 1 інстанції: Санакоєв Д. Т.
Провадження № 22-ц/802/670/22 Категорія: 33 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Данилюк В.А., Здрилюк О. І.,

секретар Ганжа М. І.,

з участю: представника позивача Коробки М. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» про застосування наслідків недійсності до нікчемного договору та стягнення коштів за апеляційною скаргою відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 11 травня 2022 року та додаткове рішення Горохівського районного суду Волинської області від 23 травня 2022 року ,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТзОВ «Автокредит Плюс» про захист прав споживача та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, покликаючись на те, що 01 червня 2020 року підписав заяву про приєднання до публічного договору №АРVO01579 про надання фінансового лізингу (далі по тексту - Публічний договір), що розміщений на офіційному веб-сайті компанії відповідача www.planetavto.com.ua. За цим договором лізингодавець ТзОВ «Автокредит Плюс» передав у лізинг автомобіль «Skoda Roomster», реєстраційний державний номер НОМЕР_1 2011 року випуску, строком на 60 місяців.

Позивач зазначає, що оскільки договір фінансового лізингу укладений у простій письмовій формі шляхом приєднання до публічного договору, і нотаріально не посвідчений, то відповідно до частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним, і не створює правових наслідків для сторін. Тому на підставі частин першої, п`ятої статті 216 ЦК України просив стягнути з відповідача грошову суму, сплачена ним за нікчемним договором у розмірі 95408 гривень.

Рішенням Горохівського районного суду від 11 травня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Постановлено стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» в користь ОСОБА_1 кошти в сумі 89889 гривень 94 коп.

Зобов`язати ОСОБА_1 , після отримання внесених ним платежів, повернути ТОВ «Автокредит Плюс» отриманий за лізингом автомобіль «Skoda Roomster», реєстраційний державний номер НОМЕР_1 2011 року випуску.

Додатковим рішенням Горохівського районного суду від 23 травня 2022 року стягнуто з ТОВ «Автокредит Плюс» в дохід держави судовий збір у розмірі 992 гривні.

В апеляційній скарзі відповідач просить постановленні місцевим судом рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Вказує на те, що законом передбачено про укладення договору лізингу у письмовій формі, вимог про нотаріальне посвідчення закон не містить.

Місцевим судом не враховано правових позицій Верховного Суду, вимог закону про неможливість застосування реституції у даних правовідносинах.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду залишити без змін.

В судове засідання, яке за клопотанням представника відповідача було призначене в режимі відеоконференції поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів, представник відповідача не з`явився, в телефонному режимі повідомив апеляційний суд про відсутність інтернет - мережі на час розгляду справи.

В ухвалі Волинського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року апеляційний суд роз`яснював представникові відповідача зміст частини 5 статті 212 ЦПК України, згідно з якою ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза приміщенням суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, суд визнав причини неявки в судове засідання неповажними, тому ухвалив розглядати справу у його відсутності.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 01 червня 2020 року ОСОБА_1 підписав заяву про приєднання до публічного договору №АРV01579 про надання фінансового лізингу, що розміщений на офіційному веб-сайті компанії: www.planetavto.com.ua, за умовами якого ТОВ «Автокредит Плюс» на підставах фінансового лізингу передало у платне володіння і користування позивача предмет лізингу згідно специфікації автомобіль марки «Skoda Roomster», реєстраційний державний номер НОМЕР_1 2011 року випуску вартістю 192000 грн. На підтвердження укладення договору фінансового лізингу сторонами також підписано графік лізингових платежів (додаток 2), специфікацію та акт приймання - передачі від 01 червня 2020 року , за якими відповідач передав, а позивач прийняв обумовлений предмет лізингу. (а.с.5-8).

Даний договір нотаріально не посвідчувався.

Відповідно до п.п. 14.1.2, 14.1.4 договору строк лізингу 60 місяців з моменту підписання Додатку 2 (Графік лізингових платежів). Період сплати з 20 по 25 число кожного місяця.

Відповідно до п.14.1.5 договору погашення щомісячних платежів лізингоодержувач здійснює на транзитний рахунок № НОМЕР_2 , відкритий у ПАТ «Акцент Банк», (IBAN НОМЕР_3 ) для подальшого зарахування на рахунок ТОВ «Автокердит Плюс».

Із виписки по рахунку IBAN: НОМЕР_3 , ЄДРПОУ , ОСОБА_1 за період з 01 червня 2020 року по 01 жовтня 2021 року вбачається, що позивач на виконання умов договору про надання фінансового лізингу від 01 червня 2020 сплатив відповідачу авансовий платіж в сумі 38400 грн. (а.с.9).

Позивач з 22 червня 2020 року по 20 липня 2021 року вносив кошти на погашення заборгованості за кредитним договором №АРV01579 від 01 червня 2020 року (а.с.9-11).

Внаслідок настання страхового випадку позивачу ОСОБА_1 виплачено страхове відшкодування згідно калькуляції №10391-01 від 05 липня 2021 року в сумі 5518,06 грн.

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (в редакції чинній на час винекнення спірних правовідносин) за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору з урахуванням правил статті 628 ЦК України.

За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.

Суд першої інстанції врахував, що протягом усього часу виконання нікчемного правочину товариство отримувало від ОСОБА_1 лізингові платежі (до яких входить і плата за користування предметом лізингу), користувалося ними і розпоряджалося цими грошовими коштами, а тому дійшов правильного висновку про стягнення на користь позивача сплачених ним коштів, віднявши від цієї суми виплачену на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі 5518.06 грн.

Аргументи апеляційної скарги про те, що судом не встановлено ринкової вартості автомобіля, яким позивач користувався, що робить неможливим застосування двохсторонньої реституції, апеляційний суд відхиляє, оскільки у цій справі, виходячи із предмету позову, не встановлювались обставини і не перевірялись підстави щодо покладення на лізингоодержувача обов`язку зі сплати лізингодавцеві коштів за користування предметом лізингу, зустрічних позовних вимог ТОВ «Автокредит Плюс» не заявляло, доказів на підтвердження таких доводів не подавало.

Покликання в апеляційній скарзі на Закон України «Про фінансовий лізинг» в редакції від 04 лютого 2021 року, який набув чинності 13 червня 2021 року є безпідставним, оскільки правовідносини виникли між сторонами до набрання чинності цим законом, тому його положення не підлягають до застосування.

Висновки Верховного Суду, викладені в Постанові від 20 лютого 2020 року у справі № 910/2240/19 не підлягають до застосування у даній справі, оскільки стосуються інших правовідносин, які виникли між двома юридичними особами.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні та зводяться до суб`єктивної оцінки обставин справи та помилкового тлумачення норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відсутні підстави для скасування рішення Горохіського районного суду від 11 травня 2022 року. Також не підлягає до задоволення апеляційна скарга на додаткове рішення Горохівського районного суду від 23 травня 2022 року, яким вирішено питання про судові витрати.

Ураховуючи викладене, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат судом не здійснюється у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги.

Керуючись статтями 368, 375,382,389,390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» залишити без задоволення.

Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 11 травня 2022 року та додаткове рішення Горохівського районного суду Волинської області від 23 травня 2022 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови апеляційного суду.

Головуючий

Судді