Справа 490/8999/19 Головуючий суду першої інстанції - Шолох Л.М.
Провадження 22-ц/812/372/22 Доповідач суду апеляційної інстанції - Бондаренко Т.З.
Провадження 22-ц/812/465/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Бондаренко Т.З.,

суддів - Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Стрілець К.О.,

за участю: позивачки - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у викритому судовому засіданні цивільну справу №490/8999/19 за апеляційними скаргами

ОСОБА_1

та

Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Шолох Л.М. в приміщенні того ж суду,

за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

15 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з пізніше уточненим позовом до Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» (далі - КНП ММР «ЦПМСД № 4, КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4»), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 , в якому остаточно просила скасувати наказ № 507-к головного лікаря КНП ММР «ЦПМСД № 4» від 24 вересня 2019 року про звільнення з посади ОСОБА_1 - сестри медичної сімейної амбулаторії № 1 від 24 вересня 2019 року у зв`язку з прогулами без поважних причин за пунктом 4 ст. 40 КЗпП України та поновити її на посаді сестри медичної сімейної амбулаторії № 1; стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з часу звільнення до поновлення на посаді, судові витрати стягнути з відповідача.

Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що наказом головного лікаря КНП ММР «ЦПМСД № 4» № 507-к від 24 вересня 2019 року вона була звільнена з посади 24 вересня 2019 року у зв`язку з прогулами без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України, хоча була на лікарняному, потім вважалася у відпустці.

Так, вона є інвалідом ІІІ групи, її звільнення з посади відбулось у час, коли вона проходила лікування та потребувала подальшого лікування, що підтверджується довідками з лікарні, випискою проходження медичних процедур, призначеннями лікарів, направленнями на лікування до інших закладів, висновками медичних досліджень. В зв`язку з необхідністю проходження лікування, вона прийняла рішення звернутися з заявою до керівництва КНП ММР «ЦПМСД № 4» про надання їй щорічної відпустки, бо як інвалід має право отримувати відпустку за своїм бажанням та в зручний для неї час.

Незважаючи на її конституційне право на відпочинок, відповідач, порушуючи її права, не виконав свій обов`язок про надання відпустки, прийняв протиправне рішення та звільнив її з посади, позбавивши роботи та заробітної плати.

За час, що її було звільнено і до теперішнього часу вона не працювала, тому має право на поновлення на роботі, а у зв`язку з незаконним звільненням - право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачка працюючи на посаді медичної сестри Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» була відсутня на робочому місці з 5 по 24 вересня 2019 року, чим скоїла прогул без поважних причин, в зв`язку з чим відповідно до вимог закону була звільнена з ініціативи адміністрації.

Не погодившись з зазначеним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначала про незаконність оскаржуваного рішення, просила вказане рішення суду скасувати, у справі ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги та поновити на роботі і стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 19 серпня 2019 року по 04 вересня 2019 року, в зв`язку необхідністю подальшого амбулаторного лікування, звернулася до роботодавця про надання відпустки. Оскільки заява не розглядалася, на позивачку здійснювався тиск керівництва, вона змушена була декілька разів дублювати заяву про відпустку.

В скарзі зазначається, що у період з 5 по 16 вересня 2019 року позивачка приймала медичні процедури призначені лікарем, наміру прогулювати роботу не мала, вважала, що перебуває у відпустці.

Суд дійшов вірного висновку, щодо порушення чинного законодавства відповідачем, через те, що не були прийняті рішення щодо поданих заяв про відпустку, і саме такі неправомірні дії стали причиною незаконного звільнення за прогули.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі також вказує на те, що вона є людиною з інвалідністю і відповідно до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» має право на отримання відпустки в будь-який зручний для неї час, відповідачем таке право було порушено.

Крім того, позивачка вказувала, що є членом профспілкової організації військовослужбовців м. Миколаєва, проте в порушення вимог закону роботодавець не отримав згоди вказаної профспілки на її звільнення.

Відповідач КНП ММП «ЦПМСД № 4» також подало апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, в якій зазначало про правильність висновку районного суду про скоєння ОСОБА_1 прогулу в період з 5 по 24 вересня 2019 року та правомірність її звільнення роботодавцем за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

В той же час дійшовши правильного висновку у справі та ухвалюючи по суті правильне рішення, районний суд в мотивувальній частині рішення помилково вказав, що відповідач не дотримався вимог законодавства, оскільки не розглянув заяви ОСОБА_1 про відпустки від 5 та 17 вересня 2019 року, допустивши тим самим бездіяльність, яка полягала також і в неприйнятті рішення щодо відпустки за заявою від 9 вересня 2019 року.

Апелянт вказує, що такий висновок суду суперечить доказам у справі, вимогам закону, так як позивачка знала про не надання їй відпустки та відсутності з цього питання наказу, а законом не встановлено обов`язок керівника видавати наказ з приводу відмови у наданні працівнику відпустки. Також вказаний висновок суду суперечить його ж власним висновкам стосовно того, що питання не надання та не розгляду питання про відпустку не є предметом розгляду у даній справі.

Посилаючись на викладене, апелянт просив виключити з мотивувальної частини рішення посилання та висновки суду про залишення не розглянутими відповідачем заяви ОСОБА_1 від 5 та 17 вересня 2019 року, недотримання відповідачем законодавства, допущення бездіяльності, в тому числі у вигляді не прийняття рішення про надання відпустки позивачці починаючи з 5 вересня 2019 року.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає вказаним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом першої інстанції, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2019 року у справі № 490/527/19 скасовано наказ головного лікаря Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» від 10 грудня 2018 року №246-к про звільнення ОСОБА_1 з посади сестри медичної з фізіотерапії з 14 грудня 2018 року у зв`язку із скороченням численності та штату працівників (пункт 1 статті 40 КЗпП України) та поновлено її на цій посаді. Вирішено питання про стягнення на її користь середнього заробітку та судових витрат на користь держави.

На виконання цього судового рішення наказом Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» від 23 травня 2019 року № 206-к поновлено ОСОБА_1 на рівнозначній посаді сестри медичної сімейної амбулаторії № 1 з 14 грудня 2018 року.

В подальшому за згодою ОСОБА_1 її переведено: з 27 червня 2019 року на посаду сестри медичної з ЄКГ, з 29 липня 2019 року на роботу до маніпуляційного кабінету, з 14 серпня 2019 року на посаду сестри медичної сімейної амбулаторії № 1 (до поновлення роботи фізкабінету, закритого 23 травня 2019 року), з 19 серпня 2019 року на посаду сестри медичної сімейної амбулаторії № 1 (т. 1 а.с.84, 85).

У період з 19 серпня до 04 вересня 2019 року ОСОБА_1 була тимчасово непрацездатною, так як перебувала на лікарняному, а з 05 вересня 2019 року мала приступити до роботи на посаді сестри медичної сімейної амбулаторії № 1 та працювати з лікарем терапевтом ОСОБА_4 .

05 вересня ОСОБА_1 подала заяву про надання їй планової відпустки за 2019 рік з 05 вересня 2019 року у зв`язку із необхідністю реабілітації за наслідками адміністративного тиску та морально психологічних знущань після незаконного звільнення у зв`язку із поновленням її на роботі та у зв`язку з не завершенням лікування через втручання адміністрації та наявності необхідності продовження лікування (т. 1 а.с. 39, 86).

06 вересня 2019 року позивачкою на ім`я головного лікаря ОСОБА_3 подано заяву про відмову працювати з лікарем ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 89).

09 вересня 2019 року ОСОБА_1 направила відповідачу новий, без виправлень, примірник її заяви про надання відпустки за 2019 рік та просила не вчиняти над нею знущання (т. 1 а.с. 40).

09 вересня 2019 року позивачка подала чергову заяву про надання їй планової відпустки за 2019 рік з 05 червня 2019 року (т. 1 а.с. 90).

17 вересня 2019 року ОСОБА_1 подала заяву до головного лікаря Мотуза С.В. про те, що оскільки надання їй відпустки з 05 вересня 2019 року не представляється можливим, просила вважати її у вимушеній відпустці за свій рахунок, без збереження заробітної плати (т. 1 а.с. 42).

На вказані заяви позивачки, адміністрація роботодавця неодноразово, листами від 06, 11, 13 вересня 2019 року та за номером телефону НОМЕР_1 повідомляла ОСОБА_6 про те, що її заяви від 05 та 09 вересня 2019 року про надання відпустки не підписані керівником, та, у зв`язку з виробничою необхідністю, їй терміново необхідно з`явитися на робочому місці та повідомлено її графік роботи (т. 1 а.с. 39-зворот, 41, 92). Також попереджено, що у разі відсутності на роботі та ненадання пояснень позивачем, її буде звільнено відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, одночасно листом від 13 вересня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що її заява від 06 вересня 2019 року щодо неможливості працювати з лікарем терапевтом ОСОБА_4 керівництвом установи не задоволена, та запропоновано надати пояснення щодо подій 05 вересня 2019 року та зазначити причини відсутності на роботі, за наявності надати документи, які підтверджують поважність таких причин, в строк до 19 вересня 2019 року (т. 1 а.с. 98).

На підставі доповідних записок від 05 вересня 2019 року лікаря ОСОБА_4 та від 09 вересня 2019 року завідуючого Сімейної амбулаторії №1 Горбенко Г.К., головного лікаря повідомлено про відсутність медичної сестри ОСОБА_1 05, 06 та 09 вересня 2019 року на робочому місці та вчинення нею в робочому кабінеті 05 вересня 2019 року о 15 год 30 хв. у присутності пацієнта сварки (т.1 а.с. 95, 96).

Наказом КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» від 09 вересня 2019 року № 234-Л призначено проведення службового розслідування на підставі вказаних доповідних щодо невиходу на роботу сестри медичної сімейної амбулаторії № 1 ОСОБА_1 та створено відповідну комісію (т. 1 а.с. 97).

16 вересня 2019 року листом 425/5-02.01 відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що на підставі наказу від 09 вересня 2019 року № 234-Л проводиться службове розслідування. Також викладено прохання терміново надати пояснення щодо відсутності на роботі із зазначенням причин за наявності документів, які підтверджують поважність таких причин. Строк надання пояснень та документів до 23 вересня 2019 року (т. 1 а.с. 43 - зворот).

18 вересня 2019 року листом № 424/5.04-01 відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що 23 вересня 2019 року о 13:00 у приміщенні Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» за адресою м. Миколаїв, вул. Адміральська, 6 каб. № 24 відбудеться засідання комісії. Позивача було запрошено на це засідання. Це повідомлення направлено засобами поштового зв`язку (т. 1 а.с. 94).

Відповідно до протоколу № 2 засідання комісії з проведення службового розслідування від 23 вересня 2019 року керівництву рекомендовано визнати дні відсутності ОСОБА_1 на роботі 05, 06 ,09, 10, 11, 12, 13, 16, 17, 18, 19, 20,23 вересня 2019 року прогулами без поважних причин. Рекомендовано застосувати до неї за грубе порушення трудової дисципліни дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогули без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

У висновку службового розслідування від 23 вересня 2019 року комісія рекомендувала керівництву звільнити ОСОБА_1 відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин (05, 06 ,09, 10, 11, 12, 13, 16,17, 18, 19, 20,23 вересня 2019 року).

Відповідно до листа голови профспілкового комітету КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» від 24 вересня 2019 року, ОСОБА_1 не є членом первинної профспілкової організації КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» (т. 2 а.с. 108 ).

Наказом КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» від 24 вересня 2019 року ОСОБА_1 сестру медичну сімейної амбулаторії № 1 звільнено з посади 24 вересня 2019 року у зв`язку з прогулами без поважних причин, пункт 4 стаття 40 КЗпП України та наказано виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку з 14 грудня 2018 року (т. 1 а.с.5).

КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» листом від 24 вересня 2019 року № 443/5-04.01 повідомлено ОСОБА_7 про її звільнення та запропоновано отримати трудову книжку, за її згодою, поштою (т. 1 а.с. 24 - зворот).

Свої вимоги про поновлення на роботі ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона є інвалідом ІІІ групи і має отримати відпустку в зручний для неї час, її звільнення з посади відбулось у час, коли вона проходила лікування та потребувала подальшого лікування, проте відповідач, порушуючи її права, не виконав свій обов`язок про надання відпустки, прийняв протиправне рішення та звільнив її з посади, позбавивши роботи та заробітної плати.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

На підставі пункту 4 ч. 1 та ч. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (втому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою, на іншу роботу.

Порядок притягнення до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни у вигляді прогулу встановлений ч. 1 ст. 147, ст. 148, ч.ч. 1, 2 ст. 149 КЗпП України.

Згідно приписів ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана: 2) звільнення.

Статтею 148 КЗпП України визначено строк для застосування дисциплінарного стягнення.

Так, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одно дисциплінарне стягнення.

Таким чином, прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно або в цілому). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня.

Невихід на роботу в зв`язку з самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, вихід на пенсію без попередження власника або уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.

Відповідно до пункту 3.1 розділу ІІІ Правил внутрішнього трудового розпорядку працівники Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4», затверджених на зборах трудового колективу 28 грудня 2018 року, зобов`язані зокрема, дотримуватися трудової дисциплін, вчасно приходити на роботу, використовувати весь робочий час для продуктивної праці.

Пункт 7.1 розділу VII цих правил передбачає, що порушення трудової дисципліни, тобто невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, тягне за собою вжиття заходів дисциплінарного стягнення або громадського впливу.

Районний суд, повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які їх регулюють, доказам, які надали сторони надав належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки надання відпустки позивачці не було узгоджено з роботодавцем, останнім не видано відповідний наказ, а навпаки повідомлено про ненадання їй відпустки і в зв`язку з виробничою необхідністю запропоновано приступити до роботи і водночас попереджено про звільнення в разі, якщо вона не приступить до роботи, проте остання з 05 по 24 вересня 2019 року свідомо до виконання своїх трудових обов`язків не приступила, чим скоїла порушення трудової дисципліни у вигляді прогулу. За вказаних обставин, висновок районного суду щодо правильності звільнення позивачки з займаної посади за п. 4 ст. 40 КЗпП України є правомірним.

Посилання в апеляційній скарзі на поважність причини не виходу на роботу через хворобу, а також незаконність її звільнення під час лікування, не можна прийняти до уваги, оскільки районний суд також вірно зазначив в рішенні про те, відповідно до листка непрацездатності ОСОБА_1 перебувала на лікуванні з 19 серпня по 04 вересня 2019 року та в задовільному стані виписана до праці з 05 вересня 2019 року, а лікування позивачки тривало до 12 вересня 2019 року, тоді як прогули нею здійснені до 24 вересня 2019 року, коли і відбулося звільнення.

Також зазначення в апеляційній скарзі на наявність конфліктної ситуації з адміністрацією роботодавця, не впливає на правильність наведених висновків суду, оскільки таке не дає права працівнику приймати самостійні рішення не отримавши погодження роботодавця, самовільно залишати роботу, вважаючи себе такою, що перебуває у відпустці.

Позивачка в апеляційній скарзі вказує і на те, що вона, як людина з інвалідністю і відповідно до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» має право на отримання відпустки в будь-який зручний для неї час.

Так, надання щорічної відпустки, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємством, установами, організаціями, а також працюють за трудовим договором передбачено ст. 74 КЗпП України та ч. 1 ст. 2, ст. 10 Закону України «Про відпустки». Черговість надання відпусток визначається роботодавцем в установленому законом порядку. При визначенні часу відпусток для працівників, враховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом. За бажанням працівника щорічна відпустка, певним категоріям осіб, в тому числі інвалідам, надаються в зручний для нього час.

Оскільки позивачка була поновлена на роботі в травні 2019 року, тобто в той час коли основний графік відпусток вже було затверджено, додатковий графік не складався, зміни до існуючого не графіку не вносилися, то слід вважати, що період щорічної відпустки позивачки, в тому числі і з урахуванням її статусу людини з інвалідністю та відповідними пільгами, підлягав узгодженню з керівництвом заздалегідь, проте, як встановлено судом, таке погодження не відбулося, в тому числі і під час подачі заяви позивачкою про надання відпустки з 05 вересня 2019 року. Як видно зі змісту листів-повідомлень, направлених на адресу позивачки, щодо необхідності приступить до роботи, роботодавець керувався виробничою необхідністю.

Питання щодо правомірності не надання відпустки позивачці керівником КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» не є предметом доказування в даній справі, про що вірно вказав районний суд в оскаржуваному рішенні. Таким чином, право на відпустку в зручний для позивачки час, підлягає реалізації в порядку встановленому законом, і саме по собі не дає підстав для самовільного визначення часу перебування в відпустці.

Крім цього, факт неузгодженості надання відпустки, також спростовує доводи позивачки, що її звільнення фактично відбулося під час відпустки, та доводить факт самовільного залишення місця роботи.

Не є спростовними доводи апеляційної скарги стосовно незаконності звільнення позивачки через відсутність погодження профспілкової організації, членом якої вона є, а саме Професійної спілки військовослужбовців м. Миколаєва, щодо правомірності звільнення.

Відповідно до вимог п . 10 ст. 247 КЗпП України та ст. 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом Професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом.

Нормами ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України, передбачено, що допускається розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, в тому числі, у випадку, якщо він не є членом профспілкової організації, що діє на підприємстві, установі, організації.

Враховуючи, що позивачка є членом профспілкової організації Професійної спілки військовослужбовців м. Миколаєва, яка не діє в установі відповідача, то само по собі членство в такій організації не є підставою для запита погодження на її звільнення.

За такого, висновок районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на роботі , а відповідно і відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідає вимогам закону, та не підлягає скасуванню чи зміні.

В той же час, районний суд в оскаржуваному рішенні, зазначив про те, що заяви позивачки від 05 та 17 вересня 2019 року щодо надання відпустки не були розглянуті, що свідчить про недотримання відповідачем вимог законодавства.

Проте з таким висновком суду не можна погодитись, оскільки він суперечить попереднім висновкам суду, стосовно того, що відпустка не була надана позивачці, про що роботодавець неодноразово повідомляв ОСОБА_1 як листами так і по телефону, про те, що відпустку керівництвом установи їй не надано в зв`язку з виробничою необхідністю, і їй терміново треба приступити до виконання трудових обов`язків відповідно до затвердженого графіку роботи, про який їй також повідомлено. Таким чином роботодавцем не було погоджено надання відпустки позивачці, тобто відпустка не була надана, що і стало підставою для висновку суду про здійснення позивачкою прогулу через самовільне залишення роботи.

За такого районний суд в оскаржуваному рішенні правильно вказав на те, що питання щодо правомірності відмови відповідача у наданні відпустки позивачці та бездіяльність, яка полягала у не розгляді заяви про відпустки від 05 та 17 вересня 2019 року про надання відпустки не є предметом розгляду даної справи.

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки предметом доказування у справах про поновлення на роботі в зв`язку зі звільненням за прогул, предметом доказування є наявність факту прогулу чи його відсутність, а також встановлення наявності поважної причини чи її відсутності, здійснення такого прогулу. Питання щодо правомірності відмови у наданні відпустки не входить до предмету доказування в даній справі, а щодо твердження суду стосовно бездіяльності відповідача, яка полягала у не розгляді заяв позивачки від 05 та 17 вересня 2019 року про надання відпустки, як зазначено вище, таке твердження суперечить доказам у справі.

За вказаних обставин, наведені твердження районного суду, хоча і не впливають на правильність вирішення спору по суті, проте є зайвими в даному рішенні, такими, що виходять за межі предмету спору, а тому апеляційна скарга КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» підлягає задоволенню, а наведені висновки суду мають бути виключені з мотивувальної частини.

Відповідно до положень п. 1 ст. 376 ЦПК України неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Враховуючи наведене рішення районного суду за наслідками апеляційної перевірки підлягає зміні в його мотивувальній частині шляхом виключення вказаних висновків суду, а в іншій частині, а саме щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2021 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини висновки суду про неправомірну бездіяльність керівника Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» щодо розгляду заяв ОСОБА_1 від 05 та 17 вересня 2019 року про надання відпустки.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Судді: Т.З. Бондаренко

Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 18 липня 2022 року.