З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 грудня 2022 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Фазикош О.В., за участі секретаря судового засідання Макарович Н.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Ужгород, у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін, цивільну справу за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що подана представником Балагурак Веронікою Василівною, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-
Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 20.12.2022 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 23.12.2022 року.
Представник позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», ОСОБА_4 , звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та нижчевказаними фізичними особами було укладено: договір поруки №б/н, укладений з поручителем ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 ; договір поруки №б/н, укладений з поручителем ОСОБА_3 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 .
Оскільки відповідач ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором не виконував, позивач, у зв`язку з порушенням виконання зобов`язань за договором з боку відповідача, звернувся до суду з позовною заявою про солідарне стягнення кредитної заборгованості з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у розмірі 751 690,24 грн. та судові витрати.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.02.2016 року, з відповідачів було стягнуто заборгованість за кредитним договором, за період з 24.04.2009 року по 31.07.2015 року.

При цьому позивач вказує на те, що то за період після подання позовної заяви від 02.08.2015 року, з 23.08.2015 по 18.05.2022 року Відповідач має заборгованість у розмірі - 4273,52 [Долар США] яка складається з наступного: 4273,52 [Долар США] - річних від простроченої суми, яку і просить стягнути з відповідачів.

Позивач при мотивуванні позовної заяви посилається на положення ст.ст. 526,599,625 ЦК України.

У позовній заяві вказано на те, що відповідачами в добровільному порядку не вчиняються дії, спрямовані на повернення банку вказаної заборгованості, як наслідок, невиконанням обов`язків за Кредитним договором з боку Відповідачів порушуються законні права Позивача, а тому, Позивач змушений звернутися з позовною заявою до суду для захисту своїх інтересів, щодо обов`язку Відповідача відшкодувати Банку 3 відсотки річних від простроченої суми.

З огляду на вказане позивач просить суд: стягнути солідарно з Відповідачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь AT КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 4273,52 [Долар США] , що за курсом 29,25 відповідно до службового розпорядження НБУ від 18.05.2022 року складає 125000,46 грн. станом на 18.05.2022 р. за кредитним договором № MKMOG0 від 24.04.2009 року, яка складається з наступного: 4273,52 [Долар США] - 3 % річних від простроченої суми.

Стягнути з Відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь AT КБ «ПРИВАТБАНК» витрати по сплаті судового збору при поданні позовної заяви.

Ухвалою судді Ужгородського міськоайонного суду Закарпатської області від 15.08.2022,вказана позовна заява залишена без руху, із зазначенням недоліків які слід усунути.

05.09.2022 від представника позивача по справі ОСОБА_5 , надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою судді Ужгородського міськоайонного суду Закарпатської області від 27 вересня 2022 року відкрито провадження у справі за позовною заявою АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що подана представником Балагурак Веронікою Василівною, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, про стягнення заборгованості. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання.

Представник банку в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином. Згідно наявної прохальної частини позовної заяви просить розгляд справи проводити без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує просить задоволити, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідачі у судове засідання з розгляду цієї справи не з`явилися повторно, хоча про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином. У зв`язку із неявкою відповідачів, які були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, без поважних причин в судове засідання, оскільки про поважність причин неявки суд не повідомили, відзиву на позовну заяву не подали, то зі згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема, впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду.

Положеннями ст. ст.12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Судом встановлено, що між ПАТ КБ „ПриватБанк та ОСОБА_1 24.04.2009 року укладено кредитний договір №MKMOG0.

Згідно кредитного договору ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 21995,66 доларів США на термін до 24.04.2028 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

В порушення умов договору відповідач ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором, відповідач ОСОБА_1 , станом на 31.07.2015 року мав заборгованість 34784,37 доларів США, що за курсом 21,61 відповідно до службового розпорядження НБУ від 31.07.2015 року складає 751 690,24 грн. Заборгованість складається з наступного: 21144,55 доларів США заборгованість за кредитом; 6966,23 доларів США заборгованість по відсотках; 1471,45 доларів США заборгованість по комісії; 5202,14 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та нижчевказаними фізичними особами було укладено: договір поруки №б/н, укладений з поручителем ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 ; договір поруки №б/н, укладений з поручителем ОСОБА_3 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 .

Оскільки відповідач ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором не виконував, позивач, у зв`язку з порушенням виконання зобов`язань за договором з боку відповідача, звернувся до суду з позовною заявою про солідарне стягнення кредитної заборгованості з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у розмірі 751 690,24 грн. та судові витрати.

03.02.2016 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області за результатами розгляду позовної заяви Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, постановлено рішення яким вирішено «Позов задовольнити. Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк (код ЄДРПОУ - 14360570), заборгованість за кредитним договором від 24.04.2009 року № MKMOG0 у розмірі 34 784,37 доларів США, що за курсом 21,61 відповідно до службового розпорядження НБУ від 31.07.2015 року складає 751 690,24 грн. Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 3654 грн.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.02.2016 року на час звернення з позовом відповідачами не виконано. Вказані твердження позивача відповідачами спростовано не було.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, обставини щодо укладання між сторонами кредитного договору та неповернення коштів не підлягають доказуванню у справі, яка розглядається, оскільки мають преюдиційне значення.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просить стягнути з відповідачів 4273,52 [Долар США] , що за курсом 29,25 відповідно до службового розпорядження НБУ від 18.05.2022 року складає 125000,46 грн. станом на 18.05.2022 р. за кредитним договором № MKMOG0 від 24.04.2009 року, яка складається з наступного: 4273,52 [Долар США] - 3 % річних від простроченої суми у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення.

Таким чином, предметом позову у справі є стягнення трьох процентів річних, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судового рішення про стягнення грошових коштів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України гарантовано право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

З викладеного можна зробити висновок, що правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, регулюються нормами ЦК України, що передбачають відповідальність за порушення грошового зобов`язання (ч. 2 ст. 625 цього Кодексу).

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України).

Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.03.2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія ст. 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч. 5 ст. 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Суд зазначає, що у рішенні суду від 03.02.2016 року визнано грошові зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визначено їх розмір, ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку положення ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають застосуванню.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного суду в своїй постанові від 19.06.2019 у справі за номером 646/14523/15-ц.

Відповідно до здійсненого позивачем розрахунку, такий проведено з 23.08.2015 по 18.05.2022 року.

Сума заборгованості за тілом кредиту становить 21144,55 доларів США та згідно такої нараховано 3 (три) відсотки річних.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Крім того, у пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

У даному випадку ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває і на даний час, тобто до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, оскільки на підставі вимоги банку про дострокове повернення всієї суми позики, поданої у 2015 році настав строк виконання зобов`язань за кредитним договором і банк після постановлення рішення суду у 03.02.2016 року не мав права нараховувати проценти, визначені умовами договору й відповідно має право на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду з вимогами про стягнення з боржника 3 процентів річних, інфляційних витрат, визначених ст. 625 ЦПК України.

При цьому, формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

У п. 53 постанови від 04 червня 2019 року справа № 916/190/18 (Провадження № 12-302гс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 905/3137/14-908/5775/14 (провадження № 3-1276гс15, про те, що невиконання грошового зобов`язання за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора з розстроченням або відстроченням не призводить до наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, за період такого розстрочення), та зазначила, що після прийняття судом рішення про розстрочку або відстрочку виконання рішення грошове зобов`язання боржника не припиняється, тому передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати та три проценти річних підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.

Предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості за кредитним договором укладеним між АТ КБ „ПриватБанк та ОСОБА_1 24.04.2009 року № MKMOG0 з урахуванням за несвоєчасне погашення згідно рішення суду 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання (тіла кредиту) за період з 23.08.2015 по 18.05.2022 року. В додатку до позовної заяви позивачем додано розрахунки 3% річних.

Слід зазначити, що у п. 54 постанови від 04 червня 2019 року справа № 916/190/18 (Провадження № 12-302гс18) Велика Палата Верховного Суду, вказує на те, що, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Перевіряючи такий розрахунок, суд вважає за необхідне врахувати і таке.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан, який триває по теперішній час.

Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Таким чином, наданий позивачем розрахунок суми трьох процентів річних підлягає перерахунку з урахуванням вищевказаного пункту Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та розраховується за період з 23.08.2015 року до 23.02.2022 року. Відтак, розмір трьох процентів річних від простроченої суми (тіла кредиту) за цей період становить 3493,20 доларів США, що за курсом 29,25 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 31.07.2015 року складає 102176,10 грн. (З урахуванням позовних вимог).

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Як передбачено ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому, наявність заборгованості та конкретний її розмір відповідачами не оспорюється, оскільки відзив на позовну заяву, заяв про застосування позовної давності, не надавали до суду.

Крім того, щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості, нарахованої на підставі ст. 625 ЦК України з поручителя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , то суд зазначає наступне.

Так, відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником за останні три роки, які передували зверненню позивача з відповідним позовом до суду.

У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, за своєю правовою договір поруки є додатковим, акцесорним зобов`язанням, який забезпечує належне виконання основного зобов`язання та виникає за умови його існування, відтак у поручителя не виникає власних зобов`язань перед кредитором, він несе виключно солідарну відповідальність за неналежне виконання боржником своїх зобов`язань.

Таким чином, навіть за наявності судового рішення про стягнення боргу по сплаті тіла кредиту з поручителя, невиконання такого зобов`язання не породжує виникнення у поручителя власного грошового зобов`язання перед кредитором й можливості застосування до нього окремої відповідальності за прострочення такого грошового зобов`язання немає.

За таких обставин, посилання позивача на наявність правових підстав для притягнення відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до власної цивільно-правової відповідальності на підставі ст. 625 ЦК України за час існування грошового зобов`язання по сплаті стягнутої рішенням суду заборгованості за кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, є необґрунтованими, адже, в силу правової природи спірних правовідносин такі судові рішення не можуть породжувати виникнення у поручителя власних зобов`язань перед кредитором.

Наведене жодним чином не нівелює права кредитора на задоволення своїх вимог до боржника, які випливають із основного зобов`язання, за рахунок поручителя, однак виключно в межах встановлених Договором поруки обсягів відповідальності поручителя.

За змістом ст.ст. 553, 554 ЦК України обсяг відповідальності поручителя встановлюється умовами договору поруки виходячи із умов основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, адже обсяг зобов`язань поручителя перед кредитором не може бути більшим ніж обсяг зобов`язань боржника.

Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 2ст. 554 ЦК України).

Тобто, законодавцем надано право сторін на визначення чіткого обсягу відповідальності поручителя перед кредитором в умовах відповідного договору.

Разом з тим, позивачем не доведено, що умовами договору поруки, сторонами конкретизовано зобов`язання поручителя, за які він несе відповідальність перед кредитором, а саме: що поручитель несе відповідальність перед кредитором за невиконання божником, який прострочив виконання основного грошового зобов`язання по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним за кредитним договором, зобов`язання по сплаті установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, право вимоги по сплаті яких боржником гарантоване кредитору положеннями ст. 625 ЦК України.

Відтак, сторонами на підставі приписів ст.ст.6,554,628 ЦК України в умовах Договору поруки було закріплено межі відповідальності поручителя перед кредитором - чітко визначено зобов`язання, за невиконання яких він несе відповідальність як солідарний боржник.

Передбачене ст. 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не є штрафними санкціями, а окремим способом захисту майнового права та інтересу кредитора.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 , за договором поруки інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період існуючого прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, встановленого судовим рішенням, оскільки позивачем не доведено що умовами договору поруки визначено таку відповідальності поручителя.

Крім того, як вбачається з рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03.02.2016 року вирішено позовну заяву Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити. Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк (код ЄДРПОУ - 14360570), заборгованість за кредитним договором від 24.04.2009 року № MKMOG0 у розмірі 34 784,37 доларів США, що за курсом 21,61 відповідно до службового розпорядження НБУ від 31.07.2015 року складає 751 690,24 грн. Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 3654 грн.

Зі змісту рішення суду, позивач просив суд, у зв`язку з порушенням виконання зобов`язань за договором з боку відповідача, стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заборгованість у розмірі 751 690,24 грн. та судові витрати.

Тобто вимог про стягнення солідарно з поручителя ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором від 24.04.2009 року № MKMOG0 у розмірі 34 784,37 доларів США судом не вирішувалось, а позивачем заявлено не було.

З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 трьох процентів річних в розмірі 3493,20 доларів США, що за курсом 29,25 відповідно до службового розпорядження НБУ від 31.07.2015 року складає 102176,10 грн. за період з 23.08.2015 року до 23.02.2022 року. В задоволені решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, відповідача ОСОБА_1 на користь позивача необхідно стягнути 2481 грн. (судовий збір) судових витрат.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 263-265, 279, 280-289, 354-355 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 530, 610, 625, 629, 651, 653 1048-1050, 1054 ЦК України суд,-

УХВАЛИВ:

Позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що подана представником Балагурак Веронікою Василівною, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 23.08.2015 року до 23.02.2022 року у розмірі 3493,20 доларів США, що за курсом 29,25 відповідно до службового розпорядження НБУ від 31.07.2015 року складає 102176,10 гривень станом на 23.02.2022 р. за кредитним договором № MKMOG0 від 24.04.2009 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 2481 грн. (судовий збір) судових витрат.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя Ужгородського міськрайонного

суду Закарпатської області Фазикош О.В.