П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2022 року м. Київ

Справа № 759/15052/19

Провадження: № 22-ц/824/7894/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Вербової І.М., Нежури В.А.,

секретар Івасенко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Пац Євгенії Олегівни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Фролової І.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення пені,

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, обґрунтувавши його тим, що протягом 2017-2018 років ним було відкрито банківські рахунки фізичної особи у столичному відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк». 01 вересня 2017 року в АТ КБ «ПриватБанк» йому відкрито рахунки для поповнення в іноземних валютах: в доларах США - НОМЕР_1 , в НОМЕР_2 . Згідно з угодою № SAMDNWFC6 від 12 червня 2017 року позивачу відкрито картковий рахунок № НОМЕР_3 , на який зараховувалися кошти з депозитних рахунків та здійснювалися розрахункові операції. На підставі угоди від 19 листопада 2018 року № SAMDNWFD800 йому було відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_4 , де зберігались його грошові кошти. Зазначав, що в АТ «КБ «ПриватБанк» у нього обліковувались грошові кошти на депозитному рахунку № НОМЕР_5 , які надійшли з рахунку у Публічному акціонерному товариства «МТБ Банк» 16 жовтня 2018 року у розмірі 459 791,09 доларів США. 26 грудня 2018 року у позивача виникла потреба у перерахуванні коштів з АТ КБ «ПриватБанк» на його рахунок в іноземному банку для розрахунку з третіми особами згідно наявних зобов`язань перед ними, однак дане розпорядження не було виконано. За викладених обставин просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» пеню в розмірі 3% в день за прострочення виконання зобов`язання з перерахування грошових коштів з рахунку № НОМЕР_3 , відкритого на його ім`я, а саме пеню за 36 днів прострочення виконання зобов`язання за період з 27 грудня 2018 року до 31 січня 2019 року у розмірі 5 905 440 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 31 серпня 2020 рокупозов ОСОБА_1 про захист прав споживачів та стягнення пені задоволено.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пеню за 36 днів прострочення виконання зобов`язання за період з 27 грудня 2018 року по 31 січня 2019 року (включно), що становить 5 905 440 грн.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» в дохід держави судовий збір у розмірі 10 510 грн.

Не погодившись із таким судовим рішення, адвокат Пац Є.О. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що позивач являється громадянином Ізраїлю та не має в Україні зареєстрованого місця проживання чи перебування, а ділова поїздка на три дні не може вважатися постійним місцем перебування позивача, а тому відсутні підстави для розгляду справи Шевченківським районним судом міста Києва на підставі ч. 5 ст. 28 ЦПК України. Окрім того, ОСОБА_1 не повідомив суд про наявність судового спору між тими самими сторонами та з тим же самим предметом спору у Печерському районному суді міста Києва (справа №757/66554/19-ц), у зв`язку з чим банк просив позов залишити без розгляду. Також зазначила, що АТ КБ «ПриватБанк» не був належним чином повідомлений про судове засідання, призначене на 31.08.2020 року, що являється обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції. Відмітила, що напередодні вказаного судового засідання у підготовчому провадженні 21.08.2020 року позивачем були подані до суду заяву про збільшення позовних вимог та відповідь на відзив. Суд, в порушення вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України, не надав стороні відповідача строк для подачі відзиву на заяву про збільшення позовних вимог, заперечення на відповідь на відзив. Окрім того, зазначила, що з метою забезпечення проведення належного аналізу ініційованої позивачем фінансової операції, АТ КБ «ПриватБанк» запросив у позивача документи, які б підтвердили джерело походження коштів до розміщення їх на депозитному рахунку у банку, відповідно до укладеного договору вкладу між банком та позивачем, оскільки саме по собі розміщення коштів на депозитах не є підтвердженням їх легітимного походження. У зв`язку з ненаданням клієнтом всіх необхідних документів банк правомірно відмовив позивачу у здійсненні операції щодо перерахування коштів у розмірі 200 000,00 доларів США. В подальшому, починаючи з наступного дня, позивач здійснив переказ вказаних поштів за межі України зі свого рахунку на рахунок у банку CREDITWEST BANK FINAL Beneficiary1/Boris Samoilov/ISTANBUL п`ятьма платежами, які були виконані банком. Тобто, сума 200 000,00 доларів США була розділена на декілька платежів. У зв`язку з цим, позивач з 27.12.2018 року на свій власний розсуд розпорядився своїми коштами та перерахував їх на належний рахунок. Також зазначила, що абсолютно безпідставними були посилання позивача на те, що у зв`язку з невиконанням банку його платіжного доручення на суму 200 000,00 доларів США він зазнав матеріальну шкоду у вигляді сплати пені третій особі у зв`язку з невиконанням перед нею свого зобов`язання по сплаті коштів, адже доказів цього позивачем не надано. Щодо стягнення з банку пені відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» вказала, що позивач, підписавши заяву-анкету на приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, тим самим уклав з відповідачем договір, який відповідно до ст. 634 ЦК України є договором приєднання. Відповідно до п. 1.1.5.22 Умов та правил надання банківських послуг у разі порушення банком встановлених термінів виконання доручення клієнта на перерахування або у разі порушення термінів завершення перерахування банк платить клієнту пеню в розмірі 0,01 відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше 0,1 відсотка від суми перерахування. Таким чином, сторонами в договорі погоджені умови відповідальності за порушення банком встановлених термінів виконання доручень Клієнта.

У відзивах на апеляційну скаргу адвокат Тащі С.М. та адвокат Вітровчак О.О. в інтересах ОСОБА_1 просили залишити скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року апеляційну скаргу адвоката Пац Є.О. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року змінено, зменшено розмір стягнутої пені за прострочення виконання зобов`язання до суми 200 000 грн.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Не погодившись з постановою Київського апеляційного суду, адвокат Пац Є.О. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» подала касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 04 травня 2022 року касаційну скаргу адвоката Пац Є.О. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 02 червня 2022 року справу призначено судді-доповідачу Невідомій Т.О. у складі колегії суддів: головуючий суддя Невідома Т.О., судді Нежура В.А., Вербова І.М.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 червня 2022 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні адвокат Гайдамащук О.В. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи бувповідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 08 червня 2017 року позивачем було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

12 червня 2017 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» укладено договір № SАMDNWFС6 на оформлення поточного рахунку на який зараховувалися кошти з депозитних рахунків після закінчення строку депозитів або на вимогу вкладника (позивача), проценти за депозитом; по якому здійснювалися розрахункові операції в торговельній мережі, розрахунки в мережі Інтернет, зняття готівки через банкомати і каси банківських установ, а також списання, перерахування коштів згідно поданих власником рахунку платіжних (меморіальних) доручень на банківські рахунки різних отримувачів в банках України та за кордоном.

26 грудня 2018 року ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» надав платіжне доручення (ID:SW24IC26052353) для перерахування коштів у розмірі 200 000 (двісті тисяч) доларів США з рахунку у АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_6 на реквізити у CREDITWEST BANK FINAL Beneficiary1/Boris Samoilov/ ISTANBUL.

Дане розпорядження по перерахуванню коштів АТ КБ «Приватбанк» не виконано.

20 червня 2019 позивач звернувся із заявою про досудове врегулювання спору, однак вказана заява залишена банком без уваги.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що клієнт ОСОБА_1 є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).

Згідно вимог ч.2 ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх яка є не обов`язковою.

Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями, які мають бути вручені завчасно ( ч.ч. 4,5 ст.128 ЦПК України).

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частини шоста, сьома статті 128 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 8 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства

(пункт 3) частини третьої статті 2 ЦПК України).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).

Як убачається із матеріалів справи, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 15 січня2020 року відкрито провадження у справі; постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 13 квітня 2020 року о 10 год.

13 квітня 2020 року, 26 квітня 2020 року та 19 серпня 2020 року судом першої інстанції підготовче засідання відкладалось.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 31 серпня2020 року закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті цього ж дня 31 серпня 2020 року.

В судовому засіданні, призначеному на 31 серпня 2020 року, ухвалено рішення, в якому зазначено, що «представник відповідача у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що відомості про належне повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» про розгляд справи на 31 серпня 2020 рокуу матеріалах справи відсутні. Отже, суд першої інстанції розглянув справу у судовому засіданні, призначеному на 31 серпня 2020 року, за відсутності учасника справи - АТ КБ «ПриватБанк», належним чином не повідомленого про місце, дату та час судового засідання.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження при апеляційною перегляді справи, а тому рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2020 року підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з частиною першою статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

Відповідно до пункту 32.1. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.

Згідно з пунктом 5 Положення про порядок здійснення банками аналізу та перевірки документів (інформації) про фінансові операції та їх учасників затверджених Постановою правління Національного банку України від 15 серпня 2016 року № 369 (втратило чинність з 07 лютого 2019 року), аналіз і перевірка документів (інформації) про фінансову операцію (намір здійснення фінансової операції) та її учасників здійснюються працівниками банку, які відповідають за функцію валютного контролю та/або іншим працівниками, на яких покладено обов`язок перевірки документів, що надаються клієнтами банку або іншими особами (у визначених законодавством випадках), до моменту здійснення фінансової операції (наміру здійснення фінансової операції) з урахуванням вимог законодавства України у сфері валютного регулювання та валютного контролю, з метою виявлення ризикової фінансової операції, зокрема, шляхом установлення наявності індикатора(ів) ризикової фінансової операції, наведених у додатку 1 (у тому числі індикатора на власний розсуд банку) та додатку 2 до цього Положення, визначення наявності або відсутності ознак здійснення банком ризикової діяльності наявності або відсутності ознак здійснення банком ризикової діяльності, наявності або відсутності підозр та підстав уважати, що характер або наслідки фінансових операцій можуть нести реальну або потенційну небезпеку інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, та складання висновку відповідно до пункті 12, 13 цього Положення.

Згідно з пунктом 7 вказаного Положення аналіз документів у разі виявлення ризикової фінансової операції або наявності індикатора(ів) ризикової операції має уключати такі заходи, зокрема: вивчення суті та мети фінансової операції; установлення відповідності/невідповідності суті фінансової операції змісту діяльності її учасників; установлення наявності/відсутності економічної доцільності (сенсу) фінансової операції та/або інших ознак здійснення ризикової діяльності; установлення достатності/недостатності реальних фінансових можливостей проводити (ініціювати) фінансову операцію на відповідну суму; вивчення інформації про учасників фінансової операції, їх діяльність та ділову репутацію; установлення джерел походження коштів (активів), до яких зокрема може бути віднесено: заробітну плату фізичної особи, дохід, отриманий від реалізації продукції, надані послуги, виконані роботи, продаж майна, отримання спадку, набуття права на скарб; установлення кінцевих бенефіціарних власників учасників фінансової операції, у тому числі відсутність підстав уважати, що вони використовують агентів, номінальних утримувачів (номінальних власників) або посередників з метою приховування кінцевого(их) бенефіціарного(их) власника(ків) контролера(ів).

Згідно пункту 8 Положення якщо до здійснення фінансової операції (наміру здійснення фінансової операції) немає необхідності для проведення аналізу документів (відомостей, у тому числі розміщених у публічних джерелах, зокрема в мережі Інтернет) щодо такої фінансової операції, відомостей про її учасників або ці документи (відомості) не містять достатньої інформації щодо неї (них) та/або у разі виявлення ризикової фінансової операції або наявності індикатора(ів) ризикової фінансової операції, то банк має право витребувати від клієнта (представника клієнта) або інших осіб (у визначених законодавством випадках) додаткові документи (інформацію), перелік яких наведено в додатках 1, 2 до цього Положення (далі - додаткові документи), у визначених банком обсягах та строки. Перелік додаткових документів не є вичерпним та визначається банком з урахуванням суті та мети фінансової операції (намірів здійснення фінансової операції).

Згідно додатку 1 до Положення про порядок здійснення банками аналізу та перевірки документів (інформації) про фінансові операції та їх учасників для здійснення переказу коштів в іноземній валюті фізичною особою на суму, що перевищує еквівалент 150 000,00 грн за офіційним курсом гривні до іноземних валют, установленим Національним банком України на дату здійснення операції, додатково подаються до банка документи, що підтверджують власні фінансові можливості, джерела походження власних коштів та інших активів особи, наявність, розміщення та/або використання активів клієнта, що дають змогу проводити або ініціювати проведення фінансової операції на відповідну суму.

Відповідно до частини дванадцятої статті 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» 1702-VII (далі - Закон 1702-VII), у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суб`єкти первинного фінансового моніторингу повинні забезпечити, щоб всі перекази на суму, що дорівнює чи перевищує 15 000 гривень, або суму, еквівалентну зазначеній сумі, в тому числі в іноземній валюті, банківських металах, інших активах, супроводжувалися інформацією про ініціатора переказу (платника) фізичну особу (фізичну особу - підприємця) - прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові; номер його рахунка, з якого списуються кошти чи, за відсутності рахунка, унікальний обліковий номер фінансової операції, який дає змогу здійснити відстеження операції; місце його проживання (або місце перебування фізичної особи - резидента чи місце тимчасового перебування фізичної особи - нерезидента в Україні) або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або ідентифікаційний номер згідно з Державним реєстром фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів, номер (та за наявності - серію) паспорта громадянина України, в якому проставлено відмітку про відмову від одержання ідентифікаційного номера чи номера паспорта із записом про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків України в електронному безконтактному носії) або дату і місце народження;

Суб`єкти державного фінансового моніторингу, які відповідно до цього Закону виконують функції державного регулювання і нагляду за суб`єктами первинного фінансового моніторингу, можуть встановлювати особливості ідентифікації та/або верифікації клієнтів (представників клієнтів), вивчення клієнтів, уточнення інформації про клієнтів для відповідних суб`єктів первинного фінансового моніторингу залежно від специфіки їх діяльності та/або ризиків клієнтів.

Відповідно до частини другої абзацу другого статті 10 Закону 1702-VII суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися від проведення фінансових операцій (обслуговування) у разі, коли клієнт на запит суб`єкта первинного фінансового моніторингу щодо уточнення інформації про клієнта не подав відповідну інформацію (офіційні документи та/або належним чином засвідчені їх копії).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справ, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як зазначено вище, 26 грудня 2018 року позивач надав до банку на виконання платіжне доручення на суму 200 000 доларів США з перерахування коштів з його власного поточного рахунку, відкритого в АТ «КБ «Приватбанк», на свій рахунок у банку TURKIYE AKIFLAR BANKASI T.A.O., ISTANBUL, TURKEY.

Після надходження вказаного платіжного доручення працівник департаменту SWIFT-платежів банку повідомив позивачу про необхідність надання документів на підтвердження джерела походження вищевказаних коштів.

Отже, позивачу було відомо про те, що для можливості проведення вищевказаної операції, останньому необхідно надати відповідні документи на підтвердження джерела походження коштів, які знаходяться на його рахунку у банку. У разі ж ненадання таких документів, банком буде відмовлено позивачу у здійснені операції з перерахування коштів у сумі 200 000 доларів США.

Згідно копії листа ОСОБА_1 , на підтвердження джерела походження коштів, які знаходяться на його рахунку, останнім було надано до банку виписку по рахунку. Разом з тим, вказана виписка з рахунку, містить відомості лише щодо проведення операцій по рахунку за певний період часу, проте інформації щодо джерела походження коштів, які знаходяться на депозитному рахунку позивача, до того моменту як вони були перераховані на вказаний власний поточний рахунок, така виписка не містить.

Отже, виписка з рахунку не є документом, який би підтверджував джерело походження коштів позивача, розміщених на його рахунку.

Будь-яких інших документів на підтвердження джерела походження коштів, позивачем надано не було.

Ураховуючи те, що позивачем не надано банку відповідних документів на підтвердження джерела походження коштів позивача, розміщених на рахунку в АТ «КБ «Приватбанк», колегія суддів вважає, що банком було правомірно відмовлено у проведені операції з перерахування коштів позивача на рахунок у банку TURKIYE AKIFLAR BANKASI T.A.O., ISTANBUL, TURKEY, що, у свою чергу свідчитьпро відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Надаючи оцінку іншим доводами апеляційної скарги, зокрема, щодо непідсудності справи Шевченківському районному суду м. Києва, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право

в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 496 ЦПК України передбачено, що іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України,а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Аналогічна норма міститься у статті 73 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Питання підсудності цивільних справ урегульоване у главі 2 розділу I ЦПК України, які визначають загальні правили предметної та територіальної підсудності, та в ст. 497 ЦПК України, яка передбачає, що підсудність цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Крім того, у ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Відтак, на цивільні справи з іноземним елементом поширюються як загальні, так і спеціальні правила територіальної підсудності.

Відповідно до ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

Статтею 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено підстави визначення підсудності справ судам України. Суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, зокрема, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи відповідача.

У відповідності до ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Позови про захист прав споживачів можуть пред`являтись за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору (ч. 5 ст. 28 ЦПК України).

Відповідно до ч. 16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленою статтею 30 цього Кодексу.

З матеріалів справи убачається, що позивач, який є громадянином Ізраїлю, звернувся з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення пені за невиконання доручення про переказ грошових коштів.

Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно п. 11 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», споживчий кредит - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, тож судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі, надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

Відносини щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.

Сам характер фінансово-кредитних відносин, стороною яких є фізична особа, а також використані у Законах «Про захист прав споживачів» та «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» терміни «споживчий кредит», «фінансова установа», «фінансова послуга» дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають із кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів».

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для визначення Верховним Судом підсудності справи за позовом ОСОБА_1 .Позивач цілком обґрунтовано скористався своїм правом на альтернативну підсудність, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами є нічим іншим, як надання послуг, що підпадає під дію норм Закону України «Про захист прав споживачів», а тому доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів вважає неприйнятними.

Суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, невірно встановив фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Пац Євгенії Олегівни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 14 липня 2022 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.М. Вербова

В.А. Нежура