2/214/1651/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
01 червня 2022 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:
головуючого судді Попова В.В.,
при секретарі Джемерчук О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу та переведення прав покупця, третя особа ОСОБА_4 ,
Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який було укладено 15 березня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , який було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. та зареєстровано в реєстрі за №860, у частині, що стосується покупця та перевести права та обов`язки покупця за вказаним договором на неї позивача у цій справі ОСОБА_1 , визнавши її дійсним покупцем за вказаним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є рідною тіткою відповідача у справі ОСОБА_3 . Будучи особою похилого віку, позивач у 2017-2018 роках вирішила переїхати з м. Бердянськ до м. Кривого Рогу, де їй її близькі обіцяли догляд, у зв`язку з чим почала продаж свого приватного будинку у АДРЕСА_2 . Так, досить швидко у позивача знайшлись покупці, які передали їй завдаток за будинок, за рахунок якого позивач мала намір знайти собі житло у м. Кривому Розі. Зважаючи на стан свого здоров`я, позивач, яка перенесла інсульт, купівлю нової квартири довірила своєму племіннику відповідачу у цій справі - ОСОБА_3 , для чого передала останньому 9700 доларів США, а також 2000 доларів США передала на здійснення ремонтних робіт у майбутній квартирі. Так, оскільки покупці у м. Бердянську чекали доки позивач знайде собі нове житло, то угода купівлі-продажу належного позивачу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , була укладена лише 09 червня 2018 року. Однак, кілька місяців тому, позивач отримавши від відповідача документи на свою нову квартиру, довідалась, що покупцем у договорі купівлі-продажу квартири від 15.03.2018 року зазначена не вона, а відповідач, хоча фактично квартира купувалась для неї та за її власні грошові кошти. У зв`язку з тим, що відповідач уникає походу до нотаріуса для переоформлення права власності із себе на позивача, позивач вимушена була звернутись до суду з даним позовом, позаяк в даному випадку вона вважає, що її було введено в оману.
Позивач у судове засідання не з`явилась, але її представник надав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив розглянути справу за його відсутності та за відсутності позивача, а в разі неявки відповідача не заперечив проти заочного розгляду справи.
Відповідач, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позов чи заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не надав.
Третя особа, про час і місце розгляду справи також повідомлялась належним чином, однак у судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надала.
На підставі наявних у справі доказів та зі згоди представника позивача суд уважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Згідно договору купівлі-продажу від 09.06.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Степаненко Т.А. та зареєстрованого у реєстрі за №1641, ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_5 придбала у неї за 110000 грн. 00 коп. квартиру АДРЕСА_4 (а.с.8-11).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно вимог ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, буде встановлено, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір підлягає визнанню недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.
Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Отже, для визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, позивач має довести відповідними доказами визначеними в абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України, що саме вона є стороною договору, тобто, що майно було придбано для неї та за її кошти.
Однак, позивач, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, взагалі не надала суду жодного доказу в порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують її позовні вимоги.
Разом з тим, у разі відсутності у позивача доказів на підтвердження вищезазначених обставин, остання разом зі своїм представником не скористались правом подати до суду клопотання про витребування таких доказів, оскільки в силу приписів ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
Так, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалась на те, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана виключно за її особисті кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_5 ,у зв`язку з чим просила суд визнати договір купівлі-продажу квартири частково недійсним, а саме в частині покупця та перевести на неї права та обов`язки покупця.
Крім того, позивачем також не надано доказів того, що сторони, укладаючи договір купівлі-продажу спірної квартири, не мали наміру на досягнення правових наслідків, обумовлених ним.
Також суд враховує, що згідно п.1.6 договору купівлі-продажу спірної квартири, сторони стверджують, що розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі; договір не носить фіктивного та удаваного правочину; договір не є наслідком зловмисної домовленості продавця та покупця; ціна продажу, зазначена в цьому договорі відповідає їх дійсним намірам. Сторони також стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору.
Будь-яких зауважень при укладенні договору, у тому числі, зазначення в договорі купівлі-продажу належності грошових коштів, за які придбано спірну квартиру саме позивачу та отримання цих грошових коштів відповідачем саме від позивача для придбання для неї спірної квартири, умови договору не містять.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири від 15.03.2018 року недійсним в частині покупця є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Разом з тим, оскільки вимога про переведення прав та обов`язків покупця на позивача є похідною від вимог про визнання правочину частково недійсним, вона теж не підлягає задоволенню.
Окрім того, суд зауважує, що відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Як зазначено у ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Таким чином, відповідач у встановленому законом порядку, згідно договору купівлі-продажу квартири, набув право власності на спірну квартиру, у зв`язку з чим у суду не має підстав для позбавлення його права, гарантованого Конституцією України та законами України.
Відтак, зважаючи на вищевикладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі суд залишає за позивачем.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 23, 81, 141, 142, 158, 263-265, 268, 273, 280-284, 315, 354-355 ЦПК України, суд,
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно вимог ст. 285 ЦПК України, та поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя В.В. Попов.