справа № 208/4663/17
№ провадження 2/208/308/22
РІШЕННЯ

Іменем України

10 січня 2022 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі:

головуючого, судді - Івченко Т.П.

за участю: секретаря судового засідання Задьори В.І.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у місті Кам`янське Дніпропетровської області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 «про виселення»,

встановив:

1.Позиція позивача.

У серпні 2017 року позивачем подано даний позов до провадження суду, за яким заявлено позовні вимоги про виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована і проживає у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був укладений кредитний договір, за яким відповідачем отримано кредит у розмірі 24960,00 Доларів США, на термін до 17 липня 2027 року, за цим Договором, Відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Але зазначені вимоги договору відповідач не виконала.

За наслідок зазначеного, 25 жовтня 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» отримав у власність квартиру, загальною площею 42,50 кв.м., житловою площею 27,50 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки, від 18 липня 2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Прожуган М.А. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 3267.

Після отримання права власності на вказану нерухомість на виконання положення ч. І ст. 109 Житлового кодексу УРСР Позивачем 21.06.2017 року було направлено Відповідачу письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак останніми законні вимоги Позивача були проігноровані (доказ про направлення претензії міститься у матеріалах справи).

Тому відсутні підстави для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

2.Позиція відповідача.

Відповідачем ОСОБА_1 позовні вимоги позивача не визнані вцілому, що відображено за змістом відзиву поданого на позов.

Свою позицію відповідач обґрунтовує тим, що підставою для набуття права власності Позивачем - ПАТ КБ «Приватбанк» на квартиру, яка зареєстрована була за відповідачем, а саме за адресою АДРЕСА_1 , - є договір іпотеки від 18.07.2007р. Державним реєстратором, який здійснив реєстрацію права власності ПАТ КБ «Приватбанк» на зазначену квартиру приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна. Запис про право власності ПАТ КБ «Приватбанк» має номер 17146045, підставою для внесення запису є рішення Відповідача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32096928 від 28 жовтня 2016 року.

Таким чином, іпотекодержатель - ПАТ КБ «Приватбанк» звернув стягнення на предмет іпотеки - належну відповідачу квартиру - у позасудовому порядку шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. Ця можливість передбачена ст.36, 37 Закону України «Про іпотеку» та п.п.22, 27 іпотечного договору від 18.07.2007р..

Але у відповідності до п.1 ч.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII - протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

У відповідності до ч.4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» - протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Таким чином, на цей час Закон України «Про іпотеку», зокрема, ст.ст.36, 37 цього Закону діють з урахуванням норм Закону № 1304-VII. Враховуючи вищенаведене, на весь термін дії Закону № 1304-VII для звернення стягнення на предмет іпотеки потрібна окрема згода власника нерухомого майна.

Відповідачем заявлено, що на квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 - предмет іпотеки розповсюджується дія Закону №1304-VII виходячи з того, що:

квартира виступає забезпеченням за споживчим кредитом, наданим

кредитною установою-резидентом України в іноземній валюті;

квартира використовується, як місце проживання позичальника;

у відповідача не має іншого нерухомого житлового майна;

загальна площа квартири не перевищує 140 кв.м.

Крім того, ОСОБА_1 , згоди на звернення стягнення боргу шляхом перереєстрації права власності на належну їй квартиру після набуття чинності Законом №1304- VII не давала. Зміст п.п.22, 27 іпотечного договору від 18.07.2007р. не може вважатися згодою відповідача, оскільки Закон №1304-VII обмежив дію Закону України «Про іпотеку».

А тому, вважає, що відсутність її згоди щодо звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 не давала Відповідачу змоги на реєстрацію такого права власності за собою, що виключає будь-які підстави для звернення позивача із даним позовом.

Також, нею поданий позов до Пат КБ «ПриватБанку» в межах цивільної справи № 208/4401/18, яким вона оскаржує дії щодо перереєстрації права власності на належну їй квартиру за адресою АДРЕСА_1 , та заявила про скасування реєстрації права власності за позивачем.

А тому просить, у задоволені позовних вимог позивачу відмовити у повному обсязі.

3.Заяви, клопотання.

21 серпня 2017 року позивачем подано позовну заяву до провадження суду.

23 серпня 2017 року справа розподілена до розгляду визначеному складу суду.

18 вересня 2017 року судом отримано відомості щодо зареєстрованого місця проживання відповідача.

18 вересня 2017 року відкрито провадження у справі.

27 червня 2018 року, з врахуванням того, що 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Та з врахуванням думки представника позивача, який заявив щодо розгляду справу у загальному позовному провадженні, із проведенням підготовчого судового засідання, було ухвалено від 27 червня 2018 року про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, та призначено підготовче судове засідання.

11 жовтня 2018 року, до підготовчого судового засідання представником позивача подано клопотання про зупинення провадження по цивільній справі № 208/4663/17, до вирішення справи по суті за № 208/4401/18, за позовом ОСОБА_1 про визнання дій заставодержателем незаконними, яке підтримано представником позивача в підготовчому засіданні.

На підставі зазначеного, провадження по цивільній справі № 208/4663/17 (провадження № 2/208/683/18) за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 «про виселення», було зупинено до набрання законної сили рішенням суду - по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», 3-я особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна «щодо визнання дій заставодержателя незаконними» (справа № 208/4401/18, провадження № 2/208/2117/18).

20 липня 2020 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області прийнято рішення по цивільній справі № 208/4401/18, яке набрало законної сили 20 серпня 2020 року, то ухвалою суду від 31 серпня 2020 року відновлено провадження у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 «про виселення».

30 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України.

4.Фактичні обставини.

18 липня 2007 року уклала кредитний договір із КБ «ПриватБанк» в розмірі 24960 доларів США та для забезпечення виконання укладений іпотечний договір, за яким було передано квартиру АДРЕСА_2 .

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 18 липня 2007 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» укладений іпотечний договір, за яким в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 жовтня 2016 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 25 жовтня 2016 року зареєстровано за відповідачем Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки, серія та номер 3267, виданий 18 липня 2007 року, реєстрація здійснена Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 липня 2020 року у справі № 208/4401/18 провадження № 2/208/162/20:

визнано дії Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» протиправними, а саме такими, що порушують п.1 ч.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та п.27 іпотечного договору № DZHCG102270502 від 18.07.2007 року;

скасовано реєстрацію права власності ПАТ КБ «Приват Банк» на квартиру АДРЕСА_2 , яку здійснив приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Л.Л. за номером 17146045 і рішенням КБ «ПриватБанк» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32096928 від 28.10.2016 року.

5.Норми права.

Ст. 41 Конституції України, Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 55 Конституції України, Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно до ст. 15 ЦК України:

1.кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦК України, Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Ч. 3 ст. 12 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ч. 1 ст. 13 ЦПК України, - Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ч. 1 ст. 55 ЦПК України, - У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Ч. 1 ст. 76 ЦПК України, - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ч. 2 ст. 77 ЦПК України, - Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Ч. 1 ст. 81 ЦПК України, - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ч. 1 ст. 82 ЦПК України, - Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Ч. 4 ст. 82 ЦПК України, - Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ч. 1 ст. 89 ЦПК України, - Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

6.Висновки і мотиви прийнятого рішення.

Обов`язковою умовою для набуття будь-якою особою право на звернення до суду, є наявність у зазначеної сторони прав, інтересів та свобод, які існують та які порушені, невизнані або оспорювані, що узгоджується з приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Цивільним кодексом України, а саме статтею 391 передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

На час звернення із позовом, позивачем заявлено про перехід права власності з відповідачки до АТ КБ «ПриватБанк» з підстав договору іпотеки.

Але під час розгляду справи по суті, в межах справі № 208/4401/18 провадження № 2/208/162/20, рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 липня 2020 року скасовано реєстрацію права власності ПАТ КБ «Приват Банк» на квартиру АДРЕСА_2 , яку здійснив приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Л.Л. за номером 17146045 і рішенням КБ «ПриватБанк» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32096928 від 28.10.2016 року. І рішення набрало законної сили.

Таким чином, на час розгляду справи по суті та постановлення судового рішення, судом встановлено, що право власності відповідача ОСОБА_1 є відновленим, а власник житла не може бути виселений з житла, яке є його власністю, з заявлених позивачем у позові підстав.

Щодо позиції позивача про наявність підстав для виселення відповідача із спірної квартири, як боржника за кредитним договором, то Верховний Суд у постанові № 754/4727/16-ц виклав правову позицію, згідно до якої визначив підстави усунення перешкод у користуванні квартирою, виклавши правову позицію в справі.

Передусім ВС окреслив коло умов, визначених рішенням ЄСПЛ, за сукупності яких виселення можливе. Так, будь-яке втручання в права людини (зокрема, право на житло) передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання мають здійснювати «за законом», воно повинно мати «легітимну мету» й бути «необхідним у демократичному суспільстві».

Так само й із ЖК УРСР, у якому передусім ідеться про те, що виселення допускають винятково на законних підставах. Ба більше, ВС, посилаючись на ст. 109 ЖК УРСР, зазначив неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення. Але й тут є виняток виселення без надання іншого житла можливе в разі звернення стягнення на житлове приміщення, яке було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного житлового приміщення.

Крім того, є ще й мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, передбачений Законом № 1304-VII. Тобто не може бути примусово стягнуто нерухоме житлове майно, яке вважають предметом застави, якщо таке майно є забезпеченням зобов`язань за кредитами в іноземній валюті.

А тому, оцінюючи у сукупності всі фактичні обставини, та докази надані сторонами, враховуючи підстави та обґрунтування заявлених вимог позивачем, суд приходить до висновку про їх безпідставність та необґрунтованість, та як наслідок відсутності підстав для їх задоволення.

Також судом враховується, що поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Можливість практичного здійснення права на звернення до суду за судовим захистом залежить від певних передумов, які у цивільній процесуальній літературі іменуються передумовами права на звернення до суду за судовим захистом. Ці передумови розподіляють на суб`єктивні, які належать до особистості суб`єктів спору, та на об`єктивні, пов`язані з характером предмета, який підлягає внесенню на розгляд суду; на позитивні та негативні залежно від зв`язку права на звернення до суду з наявністю або відсутністю цих передумов.

До суб`єктивних передумов належить процесуальна правоздатність особи, яка звернулася до суду за судовим захистом, а також суб`єкта, який буде притягнутий судом як відповідач або заінтересована особа. Право на звернення до суду за судовим захистом виникає одночасно з виникненням цивільної процесуальної правоздатності. Так, відповідно до ст. 28 ЦПК здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) визнається за всіма фізичними і юридичними особами. Оскільки всі фізичні особи набувають процесуальної правоздатності з моменту народження і не можуть бути її позбавлені, а відповідно і здатності звернення до суду за судовим захистом, то в судовій практиці питання щодо процесуальної правоздатності може виникати тільки стосовно організацій. Процесуальна правоздатність організацій залежить від того, чи є організація юридичною особою.

Суб`єктивною передумовою права на звернення до суду є також процесуальна заінтересованість особи. За загальним правилом звертатися до суду можна лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Із цього положення ст. З ЦПК випливає наявність заінтересованості особи в судовому захисті. Щодо заінтересованості осіб, які звертаються до суду за захистом прав, свобод та інтересів іншої особи, або державних чи суспільних інтересів, то їх заінтересованість має службовий характер і обумовлена їх правовим становищем.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

А тому, враховуючи вище зазначене суд приходить до висновку що позовні вимоги заявлені позивачем, з підстав реєстрації права власності ПАТ КБ «Приват Банк» на квартиру АДРЕСА_2 , яку здійснив приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Л.Л. за номером 17146045 і рішенням КБ «ПриватБанк» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32096928 від 28.10.2016 року, яка була скасована Рішенням суду від 20 липня 2020 року, то заявлені позовні вимоги є такими що не підлягають задоволенню вцілому.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

7.Судові витрати.

Як встановлено судом, позивачем при зверненні із позовом понесені судові витрати у розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) гривень 00 копійок, які у відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України, підлягають покладенню на позивача.

Керуючись вимогами ст.ст. 10, 76, 141, 259, 260, 263-265, 280 ЦПК України, суд -

ухвалив:

У задоволені позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 «про виселення» «про стягнення заборгованості» - відмовити у повному обсязі.

Понесені судові витрати позивачем у розмірі сплаченого судового збору в сумі 1 600 (одна тисяча шістсот) гривень 00 копійок, покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua.

Сторони:

Позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», юридична адреса реєстрації: місто Київ, вулиця Грушевського,будинок№1Д, .

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Івченко Т. П.