Номер провадження: 22-ц/813/7313/22
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи 947/23913/20

Номер провадження: 22-ц/813/7313/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Зеніної М.О.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гарська Вікторія Валеріївна,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гарська Вікторія Валеріївна, про визнання заповіту недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Бескровного Я.В. 26 травня 2022 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року адвокат Слободяник О.І., діючий від імені ОСОБА_1 , звернувся до Київського районного суду м. Одеси з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською Вікторією Валеріївною, зареєстрований в реєстрі за № 269.

Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , інвалід 2-ї групи. Після його смерті залишилося спадкове майно, у вигляді квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 67,9 кв. м., житловою площею - 40,0 кв. м. (далі Квартира). Квартира належала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріально округу Юрасовою А.М. 21.11.2000 року, реєстровий № 7275. Право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.03.2020 року, номер запису про право власності - 36064229, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -101. На день своєї смерті ОСОБА_3 був зареєстрований та постійно проживав у зазначеній квартирі.

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Київської державної нотаріальної контори м. Одеси із заявою про прийняття спадщини. Від нотаріуса дізналася, що 26.05.2020 року її батько склав заповіт, яким на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким все своє майно заповів відповідачці - ОСОБА_2 . Цей заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В., зареєстрований в реєстрі за № 269.

Вважає вищевказаний заповіт недійсним з тих підстав, що батько був хворою людиною, страждав психічним розладом, зловживав спиртними напоями. Тому, на момент складання вказаного заповіту він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (Т. 1, а. с. 1 3, 47 - 51).

2.2 Позиція відповідачки в суді першої інстанції.

У відзиві на позовну заяву адвокат Лукинюк В.В., діючий від імені ОСОБА_2 , заперечує проти позову. Просить відмовити у його задоволенні.

Представник відповідачки зазначає, що ОСОБА_3 з 11.11.2014 р. по 11.11.2015 року працював охоронцем. Систематично відвідував органи соціального захисту з метою отримання соціальної допомоги, як інвалід ІІ групи, отримував пенсію від поштарки. Висловлював свої думки, позицію логічно та послідовно. Останні роки ОСОБА_3 проживав з відповідачкою, яка піклувалася про нього. Тому, цілком логічно, що він у знак вдячності склав спірний заповіт (Т. 1, а. с. 109 - 112).

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 травня 2022 року задоволено вищевказану позовну заяву ОСОБА_1 ..

Визнано недійсним заповіт від 26 травня 2020 року, складений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською Вікторією Валеріївною в реєстрі №269.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснили, що у ОСОБА_8 на початку 2000 років була важка травма голови, він лікувався але не стабільно, після цього стали за ним спостерігати неадекватну поведінку, він перебував на обліку у лікаря психіатра, став агресивним. Після знайомства з ОСОБА_9 він поступово перестав спілкуватися з родичами. Вона його контролювала повністю.

Згідно Висновку судово-психіатричного експерта №374 від 7.07.2021 року за результатами проведеного посмертного судового судово-психіатричного дослідження експертна комісія дійшла висновків, що станом на 26 тарвня 2020 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за своїм психічним станом на момент складання заповіту виявляв клінічні ознаки хронічного стійкого психічного розладу у вигляді «Вираженого психоорганічного синдрому, складного ґенезу із суттєвим зниженням вольових та критичних функцій», що абсолютно позбавляло його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Результати експертизи містять чіткі, конкретні та категоричні висновки щодо психологічного стану заповідача на час посвідчення 26 травня 2020 року заповіту, відповідно до яких в момент посвідчення заповіту ОСОБА_3 був абсолютно неспроможний розуміти значення своїх дій та керувати ними, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (Т. 2, а. с. 60 - 62).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 травня 2022 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ..

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що: 1) хибними є посилання суду на Висновки посмертної судово-психіатричної експертизи: - вказаний висновок є лише одним з доказів по справі, який повинен оцінюватися у сукупності з іншими доказами; - експертизу проведено при неповному дослідженні наявних матеріалів (не одержано медичну картку з міського психо-неврологічного диспансеру); - висновки експертизи є суперечливими; - встановлений експертами діагноз не повністю відповідає Міжнародній класифікації хвороб; 2) суд не розглянув у підготовчому судовому засіданні клопотання про призначення повторної експертизи, залишивши його відкритим. Вказане порушення норм процесуального права є підставою для скасування рішення, у зв`язку із не з`ясуванням у повному обсязі фактичних обставин; 3) суд безпідставно відмовив у зупиненні провадження у справі у зв`язку із перебуванням представника відповідачки у лавах Збройних сил України (Т. 2, а. с. 76 - 82).

Разом з апеляційною скаргою надано клопотання адвоката Лукинюка В.В., діючого від імені ОСОБА_2 , про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи (Т. 2, 83 90).

2.6 Узагальнені доводи сторін в апеляційному суді

Адвокат Слободяник О.І., діючий від імені ОСОБА_1 , у відзиві на апеляційну скаргу просить останню залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.

Представник позивачки зазначає, що апелянт фактично не згоден з висновком судово-психіатричної експертизи, якою встановлено, що на момент складання спірного заповіту ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не керував ними. Разом з тим, ні відповідачка, ні її представник не заперечували проти проведення експертизи та поставлених на її вирішення питань, проти закладу, якому було доручено її проведення.

Для проведення експертизи судом витребувалася уся наявна інформація та медична документація. Інформація, яка міститься у довідці дільничного лікаря-психіатра від 22.05.2020 року про те, що ОСОБА_3 під наглядом лікаря-психіатра не знаходиться та здатний адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, на яку посилається апелянт, суперечить іншій медичній документації.

Не має правового значення для розгляду даної справи посилання апелянта на те, що за життя ОСОБА_3 ніколи і ніким не порушувалося питання про визнання його недієздатним або обмежено дієздатним.

Висновок експертизи узгоджується з іншими доказами, які були досліджені експертами і судом. Доводи апелянта про те, що наведеного експертами діагнозу немає у Міжнародній класифікації хвороб 10-го перегляду є помилковим. Рубрика «F07.9» наявна в Міжнародній класифікації та містить посилання на «Неуточнені органічні розлади особистості та поведінки, внаслідок захворювання, травми та дисфункції головного мозку», що повністю відповідає діагностованим хворобам у ОСОБА_3 .. Посилання апелянта на те, що рубрика «F06.6» Міжнародної класифікації 10-го перегляду не містить посилань на прояви хвороби, зазначеної у висновку судово-психіатричної експертизи, є хибними, оскільки навіть з цитування апелянтом Міжнародної класифікації 10-го перегляду та сторінки 16-ть висновку експертизи видно, що висновок експертизи повністю відповідає рубриці «F06.6».

У клопотанні про призначення повторної експертизи судом першої інстанції було відмовлено, про що зазначено в рішенні суду. Посилання апелянта на позбавлення його права оскарження ухвали суду про відмову у призначенні експертизи не відповідає приписам ст. 353 ЦПК України, про те, що така ухвала не підлягає оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

2.7. Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.06.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 травня 2022 року. Витребувано справу з суду першої інстанції (Т. 2, а. с. 96 - 96 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.07.2021 року підготовку справи до судового розгляду в апеляційній інстанції закінчено та призначено розгляд справи (Т. 2, а. с. 104).

27.10.2022 року до апеляційного суду надійшов відзив адвоката Слободяника О.І., діючого від імені ОСОБА_1 , на апеляційну скаргу.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.11.2022 року задоволено клопотання адвоката Лукинюка В.В., діючого від імені ОСОБА_2 , про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза приміщеннями суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.11.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання адвоката Лукинюка В.В., діючого від імені ОСОБА_2 , про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.

У судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, адвокат Лукинюк В.В., діючий від імені ОСОБА_2 , підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги. Адвокат Слободяник О.І., діючий від імені ОСОБА_1 , підтримав викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

Інші учасники справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції участі не взяли. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Заяв, клопотань не надали.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підглядає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі

Позивачка ОСОБА_1 є дочкою померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , інваліда 2-ї групи. Відповідно до листа КНП «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради від 02.02.2021 року ОСОБА_3 перебував на обліку у лікаря-психіатра з 2018 року з психічним діагнозом «Органічний емоційно-лабільний розлад» (Т. 1, а. с. 200).

26.05.2020 року ОСОБА_8 зробив заповіт, який був посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською та зареєстрований у реєстрі за № 269. Відповідно до цього заповіту ОСОБА_3 усе своє майно заповідав відповідачці (Т. 1, а. с. 17, Т. 2, а. с. 2).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, що складалася, зокрема, з квартири АДРЕСА_1 . Квартира належала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріально округу Юрасовою А.М. 21.11.2000 року, реєстровий № 7275. За заявою ОСОБА_3 від 17.02.2020 року в Київській державній нотаріальній конторі було відкрито спадкову справу щодо майна померлого ОСОБА_3 (Т. 1, а. с. 229 - 231).

Згідно Висновку судово-психіатричного експерта № 374 від 07.07.2021 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 61 рік, за своїм психічним станом на 26.05.2020 року, на момент складання заповіту на ім?я ОСОБА_2 , виявляв клінічні ознаки хронічного стійкого психічного розладу у вигляді «Вираженого психоорганічного синдрому, складного генезу (судинного, метаболічного, інтоксикаційного у наслідок важкої анемії), із суттєвим зниженням вольових та критичних функцій» (що відповідав діагностичним стандартам рубриці «F07.9» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), який абсолютно позбавляв ОСОБА_3 здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, на час укладення заповіту 26.05.2020 року (Т. 1, а. с. 215 225 зворотна сторона).

Між сторонами виникли спадкові правовідносини з визнання заповіту недійсним.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про задоволення позовної заяви ОСОБА_1 ..

3.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Заповітом, відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт, згідно з ч. 1 ст. 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно із ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7«Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у пункті 16 роз`яснено, що правила статті 225ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Встановлено, що результати судово-психіатричної експертизи містять чіткі, конкретні та категоричні висновки щодо психічного стану заповідача - ОСОБА_3 на час посвідчення 26.05.2020 року заповіту, відповідно до яких в момент посвідчення заповіту останній був абсолютно неспроможний розуміти значення своїх дій та керувати ними, волевиявлення заповідача ОСОБА_3 не було вільним і не відповідало його волі.

Доводи апелянта про те, що висновок судово-психіатричного експерта № 374 від 07.07.2021 року не відповідає вимогам законодавства та суперечить іншим матеріалам справи, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

За правилами, передбаченими ст. ст. 102, 103, 104, 107 ЦПК України, висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта можуть бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку не можуть бути питання права.

Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом.

Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта.

Питання, які ставляться експерту, і його висновок щодо них не можуть виходити за межі спеціальних знань експерта.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12.06.2009 року для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів.

Висновок судового експерта є результатом практичної діяльності фахівця-оцінювача з визначених питань та не є актом державного чи іншого органу, а тому учасники судового процесу можуть викладати суду заперечення щодо висновку експерта на загальних підставах у письмовій формі.

Колегія суддів зазначає, що у сторони по справі було право поставити під сумнів існуючий експертний висновок. Таку можливість дає Порядок проведення рецензування висновків судових експертів та висновків експертних досліджень, затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 25.05.2015 р. № 775/5 далі- Порядок проведення рецензування. Цей Порядок визначає процедуру проведення та оформлення результатів рецензування висновків судових експертів та висновків експертних досліджень (далі - Висновки експертів), складених судовими експертами науково-дослідних установ судових експертиз Міністерства юстиції України (далі - НДУСЕ) і судовими експертами, які не є працівниками державних спеціалізованих установ.

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновок судово-психіатричного експерта № 374 від 07.07.2021 року може бути прийнятий як доказ у цій справі, оскільки його виготовили фахівці в галузі психіатрії, він є обґрунтованим та виваженим. Матеріали справи не містять доказів психічного стану ОСОБА_3 на дату підписання заповіту 26.05.2020 року, відповідно до яких, останній усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, яким би суперечив висновок експертів.

Доводи апелянта про те, що клопотання представника відповідача про призначення повторної судово-психіатричної експертизи не було розглянуто судом першої інстанції в підготовчому судовому засіданні колегія суддів відхиляє. Суд першої інстанції в рішенні зазначив, що у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено. Колегія суддів приймає до уваги відсутність протокольної ухвали або окремої ухвали, постановленої в нарадчій кімнаті, постановленої за результатами розгляду клопотання про призначення повторної експертизи, на що звертає увагу апелянт.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що апелянт реалізував своє право на повторне заявлення клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи у суді апеляційної інстанції. Ухвалою колегії суддів дане клопотання вирішено по суті та в його задоволенні відмовлено через відсутність підстав для призначення повторної експертизи. Тому, відсутність окремої ухвали суду першої інстанції, постановленої за результатами розгляду клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, саме по собі не є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується апеляційний суд.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 відсутні.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 02 грудня 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе