П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2022 року

м. Рівне

Справа № 562/3856/21

Провадження № 22-ц/4815/881/22

Головуючий у Здолбунівському районному суді

Рівненської області: суддя Шуляк А.С.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції

(вступна та резолютивна частини):

12 год. 16 хв. 14 квітня 2022 року в м. Здолбунів

Рівненської області

Повний текс складено: 18 квітня 2022 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Акціонерне товариство "Українська залізниця";

представники учасників справи:

позивач адвокат Ромашко Людмила Григорівна;

відповідача адвокат Гуменюк Інна Петрівна;

за участі: представників сторін - адвоката Ромашко Людмили Григорівни і ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 14 квітня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про скасування наказу про відсторонення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У грудні 20221 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі АТ "Укрзалізниця") про скасування наказу про відсторонення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Мотивуючи свої вимоги, зазначала про те, що 29.11.2021 відповідач намагався надати їй лист-ознайомлення про необхідність пред`явлення документу, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідки встановленої форми про абсолютні протипоказання до проведення щеплень. Позивача було проінформовано, що якщо в термін до 08.12.2021 не будуть надані жодні із ци документів, то з 11 грудня 2021 року її може бути відсторонено від роботи без збереження заробітної плати. Із вказаним повідомленням позивач не була згодна і відмовилася від його отримання. 30 листопада 2021 року вона подавала заяву про забезпечення їй безкоштовного проходження ПЛР-тестування кожні 72 години або в разі відсутності відповідного фінансування на підприємстві по відшкодуванню ПЛР-тестування, перевести її на дистанційний режим роботи чи оплатити простій. 15 грудня 2021 року АТ "Українська залізниця" у задоволенні цієї заяви відмовлено, а попередньо наказом №407 від 08.12.2021 відсторонено позивача від роботи з 11.12.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Проте ОСОБА_1 вважала наказ про відсторонення незаконним і таким, що порушує право на працю та позбавляє засобів для існування. На її переконання, вакцинація проти коронавірусної інфекції, викликаної вірусом SARS-CoV-2 COVID-19, є ризикованою, адже відповідні вакцини не пройшли всіх стадій необхідних клінічних випробовувань, а саме вивчення побічних ефектів протипоказань. Нормативні документи, в порядку яких відповідач відсторонив позивача від роботи, на її думку, є неконституційними, зокрема, це наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" (далі наказ МОЗ від 04.10.2021 №2153) із змінами, внесеними наказом МОЗ від 01.11.2021 №2393, та пункт 416 постанови Кабінету Міністрів України "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (далі - постанова КМ України від 09.12.2020 №1236). Також ці нормативні документи суперечать вимогам ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", оскільки щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 не входить в передбачений ними перелік обов`язкових щеплень.

З наведених підстав просила скасувати наказ Виробничого структурного підрозділу "Експлуатаційне вагонне депо Ковель" Регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Укрзалізниця" від 08.12.2021 № 407 "Про відсторонення від роботи оператора з обслуговування та ремонту вагонів Мамонець О." та зобов`язати АТ "Укрзалізниця" в особі Виробничого підрозділу "Експлуатаційне вагонне депо Ковель" Регіональної філій "Львівська залізниця" АТ "Укрзалізниця" допустити Мамонець О.А. до роботи.

Також просила зобов`язати АТ "Укрзалізниця" в особі Виробничого структурного підрозділу "Експлуатаційне вагонне депо Ковель" Регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Укрзалізниця" виплатити ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату за вимушений прогул з дня її відсторонення по день допуску до роботи, з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків, нарахуванням та сплатою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суми середньомісячної заробітної плати за цей період, із зарахуванням періоду відсторонення до її страхового стажу.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 14.04.2022 в задоволенні позову відмовлено.

На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу де вона покликалась на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалась на неврахування судом попередньої інстанції того, що оспорюваний наказ про відсторонення прийнято раніше дати набрання чинності змін до наказу МОЗ від 04.10.2021 № 2153, яким розширено перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Тобто правових підстав для прийняття наказу про відсторонення станом на 08 грудня 2022 року не було. Також залишено поза увагою те, що наказ про відсторонення прийнято на період, який не узгоджується з періодом, що зазначений в наказі МОЗ України від 04.10.2021 №2153. В оспорюваному наказі зазначено, що позивач відстороняється на час відсутності щеплення проти COVID-19, однак відповідно до наказу МОЗ України від 04.10.2021 №2153 відсторонення здійснюється на період дії карантину. Стверджувала, що не була задіяна в діяльності, яка може призвести до зараження та (або) поширення нею інфекційних хвороб. На переконання заявника, наказ МОЗ від 04.10.2021 № 2153 із змінами та п. 41-6 постанови КМ України від 09.12.2020 №1236 суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України, та не підлягає застосуванню відповідно до ст. 10 ЦПК України. На її думку, роботодавець недотримався порядку її відсторонення, адже не керувався вимогами Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення".

З викладених міркувань просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

У поданому відзиві відповідач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як було з`ясовано судом, ОСОБА_1 працює оператором з обслуговування та ремонту вагонів 4 розряду пункту технічного обслуговування вагонів Здолбунів південного парку Виробничого структурного підрозділу "Експлуатаційне вагонне депо Ковель" регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Укрзалізниця".

Роботодавець роз`яснював позивачу, що у зв`язку з ненаданням документів до 08.12.2021, які підтверджуватимуть наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень її буде відсторонено від роботи з 11.12.2021р. без збереження заробітної плати на строк до усунення причин, що зумовили таке відсторонення. У вказаному листі-ознайомленні також були зазначені правові підстави.

08 грудня 2021 року начальником Виробничого структурного підрозділу "Експлуатаційне вагонне депо Ковель" регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Українська залізниця" видано наказ № 407, яким ОСОБА_1 , оператора з обслуговування та ремонту вагонів 4 розряду пункту технічного обслуговування вагонів Здолбунів південного парку, відсторонено від роботи з 11.12.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Статтею 46 КЗпП України встановлено, що відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Тобто зазначена норма передбачає можливість відсторонення працівників від роботи у випадках, прямо передбачених законодавством.

Згідно із пунктами "а", "б" ст. 10 Закону України "Основ законодавства України про охорону здоров`я" встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, а зокрема: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04 жовтня 2021 року, із відповідними змінами, внесеними згідно із наказом МОЗ № 2393 від 01 листопада 2021 року і № 2664 від 30 листопада 2021 року, затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають зокрема, працівники: пункт 6) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 83 від 04 березня 2015 року.

За правилами цього Переліку одним із об`єктів державної власності, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави в транспортній сфері, є АТ "Українська залізниця".

Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції "Право на повагу до приватного і сімейного життя", а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України.

Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМ України від 28.12.1992 № 731)

Отже, якщо ставити питання обов`язковості вакцинування для працівників з наведеного вище переліку, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтерміновання через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.

Між тим, позивач відмовилася надавати роботодавцю будь-які документи для підтвердження існування профілактичного щеплення чи протипоказань для цього.

Пунктом 416 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2" (згідно постанови КМ України № 1096 від 20.10.2021) керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити:

- контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

- відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також

- взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України "Про оплату праці" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу"; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством та відповідно до вимог п. 41-6 постанови КМ України № 1236 (в оновленій редакції).

Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки статтею 443 КУпАП України передбачено, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності.

В України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію.

Навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.

У рішенні від 15 березня 2012 року у справі "Соломахін проти України" (заява № 24429/03) Європейський суд з прав людини сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Для визначення законності таких втручань Європейський суд з прав людини вказує на те, що "аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті, тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві".

Досліджуючи питання наявності закону, Європейський суд з прав людини в ухваленому 08.04.2021 рішенні (п. 266) у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява N 47621/13), наголосив таке: "Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним для заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], N 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням)".

Суд встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України "Про захист населення від інфекційних хвороб".

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, Європейський суд з прав людини навів наступні аргументи (п. 272): "Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8".

У відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи (п285): "… Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Отже, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань".

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті є захисними, а не каральними за своїм характером.

У постанові від 17 квітня 2019 року у справі N 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим.

У постанові від 10 березня 2021 року у справі N 331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян.

Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тому колегія суддів вважає, що начальник Виробничого структурного підрозділу "Експлуатаційне вагонне депо Ковель" регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Українська залізниця" на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх працівників, з урахуванням вимог ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення позивача.

Підпунктом 2 пункту 416 постанови КМ України №1236 визначено, що строк відсторонення встановлюється до усунення причин. Отже, відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків на час відсутності щеплення проти COVID-19 відповідає вказаній постанові.

Очевидно, що в існуючому спорі індивідуальне право позивача нівелюється загальними засадами забезпечення охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Винесення наказу про відсторонення за день до набрання чинності змін до наказу МОЗ від 04.10.2021 № 2153 не є грубим порушення законодавства, що регулює спірні правовідносини, адже фактично позивача було відсторонено від роботи з 11.12.2021, тобто з дня, коли існували усі істотні для цього підстави та обставини.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, вдалася до надмірного формалізму у трактуванні законодавства, що регулює спірні правовідносини, і, її твердження з приводу незаконності наказу про відсторонення від роботи є неспроможними для задоволення вимог позову.

Оскільки відсутні правові підстави для скасування оскаржуваного наказу про відсторонення від роботи, то відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначене ст. 43 Конституції України, адже за нею зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, обмеження позивачки було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людей.

Покликання автора скарги на недодержання судом норм процесуального права спростовуються таким чином.

Відповідно до абз. другого ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, заявник не надала, а апеляційним судом здобуто не було.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу.

Згідно з п.3 ч.4 ст. 265 ЦПК України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 14 квітня 2022 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 12.07.2022

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук