Справа № 343/39/22
Провадження № 22-ц/4808/805/22
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Девляшевського В.А., Пнівчук О.В.,

секретаря Максимів Ю.В.,

з участю ОСОБА_1 , його представника і представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу згідно з розпискоюза апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду 09 травня 2022 року під головуванням судді Тураша В.А. у м. Долина,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 02.09.2021 між ним та ОСОБА_2 виникло боргове зобов`язання за договором позики, відповідно до якого він передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 50 000 грн, які вона зобов`язувалася повернути до 24.09.2021. Даний факт вони засвідчили власноручно написаною ОСОБА_2 розпискою.

Під час передачі ним грошей ОСОБА_2 була присутня ОСОБА_3 , яка є його співжителькою і також позичила відповідачці ОСОБА_2 в цей день десять тисяч гривень.

Починаючи з жовтня місяця 2021 року він неодноразово в усній формі звертався до відповідачки про повернення боргу, однак остання завжди обіцяла повернути кошти в найближчий час, проте на сьогоднішній день відповідачка такі не повернула і під будь-яким приводом ухиляється від виконання свого зобов`язання.

Враховуючи те, що строк повернення позики за договором минув, відповідачка добровільно повернути кошти не бажає, свої зобов`язання за договором позики від 02.09.2021 не виконує, через це він змушений звернутися до суду з даною позовною заявою.

Згідно змісту розписки вбачається, що відповідачка взяла в нього кошти і зобов`язувалася їх повернути у зазначений термін, однак не виконала свого зобов`язання.

Таким чином, розписка про отримання грошових коштів у борг містить зобов`язання про їх повернення. Просив ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на його користь 50 000 гривень боргу за договором позики від 02.09.2021.

Рішенням Долинського районного суду 09 травня 2022 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу згідно з розпискою.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Вказує на те, що 02.09.2021 згідно письмової розписки він позичив ОСОБА_2 в присутності свідка ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 50 000 грн, які остання зобов`язувалась повернути 24.09.2021.

Апелянт зазначає, що письмова форма договору позики має реальний характер і є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошей позичальнику.

Вважає, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Також, вказує на те, що договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів.

Тому апелянт вважає, що судом належним чином не досліджено докази у справі, не перевірив їх та не оцінив їх і не встановив справжню правову природу укладеного договору.

Просить скасувати рішення та постановити нове рішення про задоволення позову.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу представника ОСОБА_2 , перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 02.09.21 ОСОБА_2 зобов`язується віддати борг в сумі 50 000 грн ОСОБА_1 до 24.09.2021 (а.с.24).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, позивач ОСОБА_1 зазначав, що відповідачка ОСОБА_2 не виконала взяті на себе зобов`язання, не повернула позику в строк до 24.09.2021 і по цей час.

ОСОБА_2 не заперечувала факту написання розписки, проте нею заперечується отримання у борг будь-яких коштів, оскільки розписка була написана з метою вирішення інших питань.

Судом першої інстанції було допитано свідка ОСОБА_3 , яка пояснила, що в кінці липня 2021 року до неї зателефонувала ОСОБА_2 та просила позичити грошей. Вона пообіцяла поговорити з своїм цивільним чоловіком ОСОБА_1 , щоб той позичив гроші. Спочатку позивач не хотів позичати кошти, а потім погодився та поїхав до себе додому в с.Кропивник та привіз 50 000 грн. Наступного дня у вівторок, ОСОБА_2 знову приїхала до неї. ОСОБА_1 вдома не було, оскільки він був на роботі. Вона особисто передала 50 000 грн відповідачці і та поїхала. При передачі грошей нікого не було. 02.09.2021 до них приїхала ОСОБА_2 та повідомила, що може віддати 5 000 грн, оскільки оформила кредит. Вона, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поїхали в м.Долина, де з банкомату «Ощадбанку» ОСОБА_2 зняла 5 000 грн. та віддала їй разом з чеком. Однак ці 5 000 грн. вона віддала в рахунок погашення боргу перед нею, ОСОБА_3 , який виник в лютому 2021 року, а не в рахунок погашення боргу перед ОСОБА_1 . Після цього вони всі роз`їхалися. ОСОБА_2 обіцяла повернути борг як ОСОБА_1 так і їй до 24.09.2021, чого не зробила. Розписку ОСОБА_2 писала у неї вдома 02.09.2021 року.

ОСОБА_2 пояснювала суду, що 02.09.2021 біля 08.00 год вона приїхала в м.Долина та зустрілася біля міського ринку з ОСОБА_3 та її співмешканцем ОСОБА_1 . ОСОБА_3 почала їй погрожувати та вимагати 10 000 грн за «гуманітарну», яку вона раніше - взимку та на початку весни 2021 року, приблизно три рази отримувала від ОСОБА_3 , хоча за отриману «гуманітарну» вона сплатила останній 4 000 грн. Вони всі разом пішли до приміщення « ІНФОРМАЦІЯ_1 » де вона в 10.45 год. цього ж дня з банкомату зняла 5 000 грн, які віддала ОСОБА_3 ОСОБА_3 наполягала, щоб вона взяла кредит в «ПриватБанку» та віддала їй гроші. В банку їй відмовили у видачі кредиту. Вони всі разом поїхали в с.Старий Мізунь Калуського району, де проживає ОСОБА_3 і розпивали спиртне. Після цього їй дали закурити і дальше вона нічого не пам`ятає. Пригадує лише, що ОСОБА_1 наказував їй писати все, що буде диктувати ОСОБА_3 . Після 02.09.2021 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 неодноразово телефонували до неї та вимагали гроші. Будь-яких коштів ні в ОСОБА_3 , ні в ОСОБА_1 , вона не позичала, хоч розписка, яка є в матеріалах справи написана нею.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з положеннями ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей визначених родовими ознаками.

Згідно з ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики підтверджуючи як факт укладення договору та, зокрема, зміст умов договору, так і посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.08.2019 у справі №369/3340/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 11.04.2019 по справі № 61-35294св18 зроблено висновок, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 18.01.2017 у справі №6-2789цс16 та Верховний Суд в постанові від 08.11.2020 у справі № 61-6634св20.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15.

Дослідивши надану ОСОБА_1 розписку ОСОБА_2 та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не доведено, що вказана розписка підтверджує факт укладення між ним та відповідачкою договору позики. При цьому суд виходив з того, що в даній розписці не міститься відомостей про те, що відповідачка отримала вказані в ній грошові кошти в розмірі 50 000 грн у ОСОБА_1 із зобов`язанням повернення у певний строк, розписка не містить таких слів, як «боргова», «позичила», «позика».

З такими мотивами рішення суду першої інстанції не погоджується колегія суддів апеляційного суду, ураховуючи таке.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснив, що він особисто грошових коштів ОСОБА_2 не передавав, а передала такі кошти ОСОБА_3 , яка є його співмешканкою. Під часпередачі грошей він присутній не був і вже після цього була складена розписка на його вимогу.

Отже, розписка, яка була написана відповідачкою, не містить правової природи договору боргової розписки, яка полягає в отриманні в борг грошових коштів та засвідченні отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей чи переданні грошової суми позичальнику. Зі змісту розписки не вбачається, що саме позивач є особою, яка передавала грошові кошти боржнику.

Апеляційний суд встановив відсутність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності боргового документа, який міститься у справі.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції ухвалено по суті спору правильне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу згідно з розпискою, однак мотивувальну частину необхідно змінити з урахуванням вищевикладених висновків цієї постанови.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду 09 травня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення суду в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 липня 2022 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевського

О.В. Пнівчук