ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6149/22 Справа № 205/8258/17 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н.В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Драгомерецькій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання автомобілю та частини квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, стягнення грошової компенсації, визнання права власності на частину квартири,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з жовтня 2009 року по 09 грудня 2011 року включно; визнати автомобіль KIA RIO, № кузова НОМЕР_1 , № двигуна НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1493 см/куб, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 70 835,00 грн. у якості компенсації вартості 1/2 частини проданого автомобіля; визнати 1/3 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 154,50 грн.

Позов мотивований тим, що позивач познайомився з відповідачем в 2009 році, вони разом працювали в благодійному фонді. З літа 2009 року почали зустрічатись, цим же літом спільно провели відпустку на морі в ОСОБА_4 . Після повернення з відпустки сторони вирішили жити разом та вести спільне господарство. У вересні 2009 року їм по довіреності було передано від ОСОБА_5 автомобіль MERCEDES-BENZ. З жовтня 2009 року відповідач разом зі своїм малолітнім сином остаточно переїхали до помешкання позивача. 10 грудня 2011 року позивач одружився з відповідачем, а 04 листопада 2016 року вони розлучились. 22 жовтня 2010 року сторони придбали на ім`я відповідача автомобіль KIA RIO, № кузова НОМЕР_1 . Так як достатньої суми грошових коштів на придбання автомобіля у сторін не було, то гроші на даний автомобіль були отримані позивачем у знайомої в позику. З моменту придбання автомобіля ним постійно володіє та користується відповідач, а позивач сплачує борг та вписаний у технічний паспорт. 16 серпня 2016 року позивач взяв у борг грошові кошти в розмірі 30 000,00 доларів США, частково на погашення боргу за автомобіль, а частково на придбання спільного житла. Ці грошові кошти знаходились у вільному доступі відповідача, чим остання скористалась та забрала гроші без відома позивача. 27 грудня 2016 року відповідач придбала квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та оформила її на своє ім`я та на свого сина в наступних частинах: 1/3 на ім`я відповідача, а 2/3 на її сина. Оскільки відповідач ніде не працювала та знайти таку суму грошей не могла, це доводить той факт, що квартиру придбано за кошти позивача. В процесі розгляду справи позивачу стало відомо, що відповідач без відома позивача продала автомобіль KIA RIO, № кузова НОМЕР_1 , який є спільною сумісною власністю, та вартість якого згідно звіту від 12 січня 2018 року становить 141 670,00 грн.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані та безпідставні, а тому задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження Серії НОМЕР_3 , 10 грудня 2011 року Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2016 року, яке набрало законної сили 15 листопада 2016 року, розірвано шлюб, зареєстрований 10 грудня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (а.с. 9, том 1).

27 липня 2017 року позивач змінив прізвище на ОСОБА_7 згідно свідоцтва про зміну імені Серії НОМЕР_4 від 27 липня 2017 року (а.с. 7, том 1).

22 жовтня 2010 року ОСОБА_2 придбано автомобіль KIA RIO № кузова НОМЕР_1 (а.с. 10, том 1).

В подальшому автомобіль KIA RIO № кузова НОМЕР_1 відповідачем було продано ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу 1242/2017/598324 транспортного засобу від 28 серпня 2017 року за 131 762,40 грн. (а.с. 123-124, том 1).

27 грудня 2016 року між ОСОБА_2 , діючою як законний представник від імені своєї малолітньої дитини ОСОБА_9 (продавець) та ОСОБА_10 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 за 72 552,00 грн. (а.с. 197-198, том 1).

Також 27 грудня 2016 року між ОСОБА_11 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець-1), яка діяла за себе особисто та як законний представник від імені своєї малолітньої дитини ОСОБА_9 (покупець-2) укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 у наступних частках: ОСОБА_2 купує 1/3 частку, а ОСОБА_9 купує 2/3 частки (а.с. 200-203, том 1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані та безпідставні, а тому задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

У частині четвертій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 зазначено, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження № 61-28343св18) зазначено, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

У постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 641/4323/15-ц (провадження № 61-28635св18) зроблено висновок, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Згідно частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

За змістом ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Так, за змістом наведених судом вище норм законодавства, зокрема сімейного, слідує, що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісною власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16.

В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц).

Вирішуючи заявлену в межах даної цивільної справи позову вимогу про встановлення факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з жовтня 2009 року по 09 грудня 2011 року включно, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення цієї вимоги. Рішення суду ґрунтується на тому, що сам по собі факт спільного відпочинку сторін та спільне святкування свят без доведення належними та достовірними доказами факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом спірного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю, в розумінні частини другої статті 3 СК України.

Позивач на підтвердження своїх вимог посилався на покази свідків, яким суд першої інстанції надав оцінку та дійшов обґрунтованого висновку, про те, що показання свідків зі сторони позивача та зі сторони відповідача суттєво різняться між собою, тому не можуть бути доказами підтвердження або спростування факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Доводи апеляційної скарги про те, що ним в повному обсязі доведено, що спірний автомобіль придбано за спільні кошти, крім того, ним для придбання спірного автомобіля були взяті в борг грошові кошти в сумі 15 000 доларів США від ОСОБА_12 , колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки взяття в борг грошових коштів не свідчить, що вони були витрачені саме на придбання саме цього автомобілю.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачкою не надано жодних доказів з приводу того, де вона знайшла грошові кошти для купівлі квартири, враховуючи те, що вона на той момент ніде офіційно не працювала, колегія суддів відхиляє, оскільки в день придбання спірної 1/3 частини квартири ОСОБА_2 , діючою як законний представник від імені своєї малолітньої дитини ОСОБА_9 продано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за 72 552,00 грн. Вказані обставини свідчать про спроможність відповідача придбати 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Надання апелянтом власних коментарів щодо оцінки доказів, колегія суддів відхиляє, оскільки таким правом наділений лише суд.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено достатніми доказами заявлену позовну вимогу про встановлення факту спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з жовтня 2009 року по 09 грудня 2011 року включно, у зв`язку з чим і не підлягає задоволенню і решта заявлених позовних вимог про визнання автомобілю та частини квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, стягнення грошової компенсації, визнання права власності на частину квартири, оскільки такі вимоги є похідними та ґрунтуються на позовній вимозі про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у задоволенні якої, як вказано вище, судом відмовлено.

Доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко