Справа № 148/346/21
Провадження № 22-ц/801/931/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 рокуСправа № 148/346/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С.,

за участю секретаря судового засідання Ліннік Я.С.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 01 квітня 2022 року, ухвалене суддею Тульчинського районного суду Вінницької області Ковганич С.В.,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Тульчинської державної нотаріальної контори з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) про скасування постанови державного нотаріуса Тульчинської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання вчинити нотаріальні дії.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік, після смерті якого вона у спосіб встановлений законом прийняла спадщину. В подальшому ОСОБА_1 звернулася із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом. Постановою нотаріуса Тульчинської державної нотаріальної контори від 18.02.2021 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на ім`я спадкодавця.

Позивач вказує, що відповідно до державного акту на право довічного успадкованого володіння землею ОСОБА_2 на підставі рішення Тульчинської ради народних депутатів Вінницької області від 16.06.1992 №65 надано право у довічне успадковане володіння 26.01 га землі в межах згідно з планом землеволодіння. Землю надано у довічне успадковане володіння для ведення селянського (фермерського) господарства. В свою чергу, ОСОБА_1 є членом ФГ "Скарбово". Право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою належить до тих прав, які можуть бути успадкованими.

ОСОБА_1 зазначає, що державний нотаріус незаконно відмовила у вчиненні нотаріальної дії, що суперечить чинному законодавству, оскільки в сплутала поняття інституції права власності і права довічного успадкованого володіння землею та неправомірно вивела зі складу спадщини право на володіння землею, яке за життя мав спадкодавець, протиправно проігнорувала правову позицію Великої Палати Верховного суду, яка є обов`язковими для виконання всіма судами при вирішенні спорів такої категорії.

Пославшись на викладене, позивач просила постанову державного нотаріуса скасувати та зобов`язати Тульчинську державну нотаріальну контору видати позивачу свідоцтво на право на спадщину ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , довічного успадкованого володіння землею за законом на земельну ділянку 26.01 га, що розташована у с. Юрківка, Тульчинського району, Вінницької області в межах згідно з планом.

Відзиву від учасників справи на позовну заяву не надходило.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 01 квітня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем вибрано невірний спосіб судового захисту. На переконання суду належним спосіб захисту в даному випадку є звернення до суду з вимогою про визнання права на земельну ділянку, а не оскарження дій державного нотаріуса, оскільки обраний спосіб позивачем не відновлює її порушене право.

На переконання суду першої інстанції відмова у вчиненні нотаріальної дії є законною, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на земельну ділянку на ім`я спадкодавця. А зобов`язання відповідача вчинити нотаріальну дію шляхом видачі відповідного свідоцтва в порядку спадкування не відноситься до компетенції суду.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги в основному зводяться до обставин викладених у позові, яким суд першої інстанції не дав належної правової оцінки.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи не надходило.

Відповідач Тульчинська державна нотаріальна контора в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без їх участі.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору також до судового засідання не з`явилась з невідомих суду причин.

Суд вирішив розглянути справу у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 (а.с.12), якому на підставі рішення Ради народних депутатів Тульчинського району Вінницької області Української РСР від 16.06.1992 №65 надано право у довічне успадковане володіння 26.01 гектарів землі в межах згідно з планом землеволодіння. Землю надано у довічне успадковане володіння для ведення селянського (фермерського) господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння землею за №32, що підтверджується копією державного акту на право довічного успадкованого володіння землею від 18.06.1992 (а.с.8-11).

Згідно копії нової редакції статуту ФГ "Скарбова", в членах господарства серед інших зазначено позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.14-24).

Відповідно до копії свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи фермерське господарство "Скарбова" серія А00 №140494 вбачається, що 13.11.2007 відбулась заміна свідоцтва про державну реєстрації на підставі зміни найменування юридичної особи (а.с.25).

З копії спадкової справи №94/2016 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 слідує, що 10.02.2016 ОСОБА_1 звернулася до Тульчинської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та того ж дня була зареєстрована спадкова справа спадкодавця ОСОБА_2 . На частину спадкового майна позивач, як дружина померлого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та 16.01.2019 отримала свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровані в реєсті за №1-1002, №1-1003 та №1-83 (а.с.65-94).

Постановою Тульчинського державного нотаріуса №75/02-31 від 18.02.2021 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, у зв`язку з відсутністю права власності на вищевказану земельну ділянку у спадкодавця (а.с. 13).

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статей 6, 50 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року № 561-XII (у редакції, чинній на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2201-XII, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

Як вбачається із матеріалів справи спадкодавцю ОСОБА_2 на підставі державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею у довічному успадковуваному володінні перебувала земельна ділянка площею 26.01 га в межах згідно з планом, яка була йому надана для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі рішення Ради народних депутатів Тульчинського району Вінницької області Української РСР від 16.06.1992 №65.

Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, по життєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з не переоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до частини другої статті 14, частини другої статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадянами не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Ураховуючи наведене, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка дозволяла б припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України та частини другої статті 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут) (стаття 1225 ЦK України).

Згідно частин 3, 4 статті 49 даного Закону України нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Змістом статті 50 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Судом встановлено, що підставою для відмови державного нотаріуса Тульчинської державної нотаріальної контори у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, була відсутність права власності на вищевказану земельну ділянку у спадкодавця.

Даною постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії порушуються права спадкоємця - позивача по справі.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України.

Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.

Подібні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду, в постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, хоча це має важливе правове значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи викладені норми законодавства та висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду, в постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17, колегія суддів вважає, що зі смертю ОСОБА_2 припинення прав і обов`язків щодо спірної земельної ділянки не відбулося і позивач, як спадкоємець за законом стала учасником правовідношення з довічного успадкованого володіння земельною ділянкою.

З викладеного випливає, що постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії є безпідставною та незаконною, вчиненої без дотримання вимог ст. 49 Закону України «Про нотаріат». Доводи апеляційної скарги в цій частині є вагомими, спростовують висновки суду, а тому приймаються до уваги.

В свою чергу, вирішуючи питання щодо зобов`язання Тульчинську державну нотаріальну контору видати свідоцтво про право на спадщину за законом, суд апеляційної інстанції виходить із наступного.

Ст.16 ЦК України визначено способи захисту прав та інтересів особи.

Порядок видачі свідоцтва про право на спадщину визначено ст.67 Закону України «Про нотаріат», а видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом- ст.69 цього Закону.

Оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону «Про нотаріат», суд не може підміняти орган, до компетенції якого належить вирішення даного питання, приймати замість нього рішення, а також давати вказівки, які б свідчили про вишення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта.

Отже позивач звернулась до суду у спосіб, якій не передбачений ст.16 ЦК України та чинним законодавством України. Відтак такий спосіб захисту є неналежним, а позовні вимоги безпідставними.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального та матеріального права, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для скасування рішення з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому, слід стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, а саме судовий збір за подачу позовної заяви у суд першої інстанції в розмірі 454,00 грн. та судовий збір за апеляційний розгляд справи в сумі 744,30 грн., виходячи з принципу пропорційності до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 01 квітня 2022 року скасувати та постановити нове.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати незаконною та скасувати постанову державного нотаріуса Тульчинської державної нотаріальної контори Сухомлин О.А. від 18.02.2021 №75/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Тульчинської державної нотаріальної контори на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу позовної заяви в сумі 454,00 грн.

Стягнути з Тульчинської державної нотаріальної контори на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 744,30 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 червня 2022 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк