Справа № 462/432/17 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І.
Провадження № 22-ц/811/84/22 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року м.Львів

Справа № 462/432/17

Провадження № 22ц/811/84/22

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.Львова ухвалене у м. Львові 11 листопада 2020 року у складі судді Кирилюка А.І., у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , з участю третьої особи: Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, про визнання договору дарування недійсним, -

встановив:

25 січня 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду із цим позовом. В обґрунтування позову посилається на те, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 8 жовтня 2015 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була визнана недієздатною. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 червня 2016 року вона (позивач) була призначена опікуном ОСОБА_7 . Розлад психічного здоров`я ОСОБА_7 спостерігався більше 20 років, про що свідчить виписка із стаціонарної картки хворої № 965- Д від 9 грудня 1981 року під час її стаціонарного лікування у Львівській обласній психіатричній лікарні, а також архівна копія індивідуальної картки амбулаторно хворого №19-87 від 25 січня 1982 року. ОСОБА_7 систематично проходила курс стаціонарного лікування у четвертому і десятому відділенні Львівської обласної психіатричної лікарні та обласному клінічному неврологічному диспансері. Вона (позивач) є племінницею ОСОБА_7 . З 1996 по 2011 рік вона була зареєстрована і проживала в квартирі ОСОБА_7 та допомагала їй, про що можуть засвідчити сусіди. В процесі здійснення опікунських повноважень вона довідалася, що ОСОБА_7 у 2013 році фактично втратила право власності на своє помешкання, незважаючи на те, що вона в своїй квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована та проживала. Згідно повідомлення Другої Львівської державної нотаріальної кантори, вказана квартира була відчужена ОСОБА_7 на підставі договору дарування, посвідченого 4 грудня 2013 року за № 2 - 1292 у нотаріальній конторі. В результаті укладення названого договору право власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_2 припинилося і виникло право власності у обдарованого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який з грудня 2013 року зареєстрований у вказаній квартирі разом із ОСОБА_7 . Вказані факти дають підставу вважати, що ОСОБА_7 , заключаючи у грудні 2013 року договір дарування своєї квартири ОСОБА_6 , не усвідомлювала значення своїх дій та не могла об`єктивно ними керувати. Вона не могла свідомо віддати своє єдине помешкання сторонній особі, яка з нею не пов`язана ні родинними, ні матеріально-фінансовими, ні організаційно-піклувальницькими зв`язками. Вона фактично в будь-який час могла опинитися на вулиці. Просить позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 листопада 2020 року позов задоволено. Визнано договір дарування ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , посвідчений 4 грудня 2013 року держаним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори Палажій Г.В., зареєстрований за реєстровим № 2-1292, - недійсним. Вирішено кожній із сторін недійсного правочину повернути другій стороні у натурі все одержане на його виконання. Вирішено питання судових витрат.

Вказане рішення оскаржила представник ОСОБА_4 - ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі посилається на те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права. Звертає увагу, що ОСОБА_4 з 21 вересня 2020 року є власником спірної квартири, яку придбала у відповідача по справі. Вважає, що суд не встановив дійсні обставини справи щодо правової природи правочину, здатність ОСОБА_7 усвідомлювати значення своїх дій та/або могти керувати ними на час укладення правочину, а висновок суду ґрунтується на припущеннях. Вказує, що обраний спосіб захисту прав позивача є неефективним, він не забезпечує відновлення порушених, на думку позивача прав. Відтак судом застосовано неефективний спосіб захисту права власності на спірне майно. Просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною, позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину.

Згідно із постановою Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Відповідно до постанов Верховного Суду від 7 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц та від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц з позовом про визнання правочинів недійсними звертається або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно із ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - якi дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Захист цивільних прав - це дії з попередження, припинення порушення прав або відновлення порушених прав громадян і організацій. Будь-яка особа має право на захист свого права та інтересу, що не суперечить принципам цивільного законодавства, вимогам справедливості, сумлінності, розумності.

Спосіб захисту суб`єктивних цивільних прав - це закріплені законом матеріально-правові засоби примусового характеру, за допомогою яких провадиться відновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.

Захист суб`єктивних цивільних прав та інтересів здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто за допомогою застосування належної форми, засобів і способів захисту.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги в момент вчинення правочину за змістом ч.1 ст.215 ЦК України є підставою для його недійсності.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 відчужена ОСОБА_7 на підставі договору дарування, посвідченого 4 грудня 2013 року державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної кантори Палажій Г.В. за № 2 - 1292. На підставі вказаного договору право власності ОСОБА_7 на спірну квартиру припинилося і виникло право власності у ОСОБА_6 .

З довідки ЛКП «Левандівка» № 425 від 24 листопада 2016 року вбачається, що в грудні 2013 року ОСОБА_6 зареєстрований у вказаній квартирі разом із ОСОБА_7 .

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 8 жовтня 2015 року ОСОБА_7 визнана недієздатною.

ОСОБА_5 призначена опікуном ОСОБА_7 згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 червня 2016 року.

Згідно виписки із стаціонарної картки хворої № 965-Д від 9 грудня 1981 року Львівської обласної психіатричної лікарні та індивідуальної картки амбулаторно хворого № 19-87 від 25 січня 1982 року, психічний розлад здоров`я ОСОБА_7 спостерігався більше 20 років.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 26 грудня 2019 року призначено у справі судово-психіатричну експертизу відносно ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , проведення якої доручено експертам Львівській обласній психіатричній лікарні.

Згідно висновку судово - психіатричної експертизи № 09/К від 15 квітня 2020 року ОСОБА_7 на час укладення правочину страждала на набуте недоумство у формі судинної деменції, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Визначення психологічного стану особи, без тривалого і постійного спілкування, без обізнаності про випадки лікування в психіатричній клініці, для нотаріуса було неможливим.

У рішенні суд посилається на те, що нотаріус був обізнаний про історію укладання ОСОБА_7 попередніх договорів довічного утримання та взаємовідносин з родичами (в тому числі з ОСОБА_5 ). Відповідач повинен був бути більш обережним та обачним, укладаючи договір дарування. З моменту укладення оспорюваного договору і до смерті ОСОБА_7 продовжувала проживати в спірній квартирі.

Встановлено, що ОСОБА_7 уклала договір довічного утримання з ОСОБА_8 - позивач у цій справі, посвідчений нотаріусом Другої Львівської нотаріальної контори 25 листопада 1994 року, зареєстрований в реєстрі за №3-5411.

Після розірвання договору довічного утримання з позивачем у 2011 році ОСОБА_7 уклала договір довічного утримання із ОСОБА_9 .

Відповідно до договору довічного утримання від 20 жовтня 2011 року ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_9 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_9 зобов`язався забезпечувати ОСОБА_7 утриманням та доглядом довічно, на умовах цього договору.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позову.

Колегія суддів не може погодитися повністю з висновками суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Здоговору купівлі-продажу від 21 вересня 2020 року вбачається, що ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лучко І.Я. та зареєстровано в реєстрі за №1563.

З поданих до апеляційної скарги ОСОБА_4 договору купівлі- продажу спірної квартири від 21 вересня 2020 року та Витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №224885023 від 21 вересня 2020 року вбачається, що на час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції (11 листопада 2020 року) ОСОБА_4 була власником квартири АДРЕСА_1 . Однак ОСОБА_4 не залучена до участі в справі.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

Згідно із ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 321 цього Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Згідно статей 6 і 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя та ефективний спосіб захисту прав.

Відповідно до п.4 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

ОСОБА_4 була позбавлена можливості брати участь у справі, надавати та спростовувати докази, здійснювати інші процесуальні права учасника справи.

Прийняття судом рішення, що стосується прав і законних інтересів ОСОБА_4 , яка не була залучена до участі у справі, є порушенням норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову. Це не позбавляє позивача можливості звернутися з новим позовом та залучити до участі у справі всіх належних відповідачів.

Керуючись: ст. 367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 листопада 2020 року скасувати та прийняти нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , посвідченого 4 грудня 2013 року, держаним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Палажій Г.В., зареєстрований за реєстровим № 2-1292.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 5 грудня 2022 року.

Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: ________________Ю.Р. Мікуш ___________________ Р.В. Савуляк