ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 року

м. Черкаси

Справа № 705/143/21
Провадження № 22-ц/821/908/22
категорія: 301030000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.

суддів: Василенко Л.І., Карпенко О.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

третя особа: ОСОБА_3

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про недодержання договором вимог закону.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третьою особою вказавши ОСОБА_3 , про недодержання договором вимог закону, та в обґрунтування зазначив наступне.

По договору дарування від 27.05.1994 року ОСОБА_2 і йому спільно належить частина будинку по АДРЕСА_1 , яка, як садиба, включає земельну ділянку та будівлі і споруди, що розташовані на ній і утворюють єдиний майновий комплекс з рівними майновими правами кожного співвласника.

Порядок користування земельною ділянкою визначено рішенням Уманського міськрайонного суду від 02.07.2004 року і складає 248,5 кв.м без загального користування кожного користувача спільного майна житлового будинку.

По договору дарування від 29.08.2017 року ОСОБА_4 в повному обсязі передала свою частку ОСОБА_3 , але це не відповідає фактам, так як земельна ділянка була відокремлена і передана іншим ОСОБА_5 по договору дарування від 29.08.2017 року і таким чином, договір з ОСОБА_3 не був спрямований на реальне настання правових наслідків згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України, а вчинене нотаріальне посвідчення, на його думку, не відповідає ч. 3 ст. 209 ЦК України.

Просить вважати договір дарування від 29.08.2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про передачу 1/6 частини будинку по АДРЕСА_1 таким, що вчинений з недодержанням вимог цивільного законодавства.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 травня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про недодержання договором вимог закону відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги позивачем необґрунтовано та позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження порушення його прав, свобод чи законних інтересів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У червні 2022 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення суду 1 інстанції та залишити його позовну заяву без розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що Уманський міськрайонний суд Черкаської області відповідно до своїх обґрунтувань, викладених в судовому рішенні, повинен був залишити позов без розгляду за ст. 187, 257, ЦПК України, але суд 1 інстанції необґрунтовано та неправомірно розглянув справу по суті.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

10 червня 2022 року до Черкаського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про недодержання договором вимог закону.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2022 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Бородійчук В.Г., судді Василенко Л.І., Карпенко О.В.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 14 червня 2022 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 27 червня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи в судове засідання.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом 1 інстанції встановлено, що відповідно до договору дарування, що був укладений 27 травня 1994 року та посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №2-1577, ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_6 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 , який розташований на присадибній ділянці розміром 2035 кв.м.

Згідно рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 липня 2004 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, було визначено порядок користування земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , та виділено, в тому числі: ОСОБА_1 земельну ділянку площею 248,5 кв.м, що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 1/6 частки земельної ділянки та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 248,5 кв.м, що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 1/6 частки земельної ділянки.

Позивач ОСОБА_1 у своєму позові зазначає про те, що ОСОБА_2 29.08.2017 року уклала договір дарування своєї частки будинковолодіння з третьою особою ОСОБА_3 , а остання, в свою чергу цього ж дня уклала договір дарування земельної ділянки з ОСОБА_11 та наголошує, що договір укладений між позивачем та третьою особою у цій справі, не був спрямований на реальне настання правових наслідків. При цьому до позовної заяви не додає копії оскаржуваного договору, а також не ставить питання про його витребування судом.

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що права позивача оспорюваним договором жодним чином не порушені, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами, яким чином договір дарування від 29.08.2017 року, укладений між позивачем ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_3 , порушує и?ого цивільне право.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду 1 інстанції відповідає.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

У відповідності до вимог статей 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частина 2 статті 83 ЦПК України визначає, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

У відповідності до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 1 інстанції, що відповідно до договору дарування, що був укладений 27 травня 1994 року та посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №2-1577, ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_6 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 , який розташований на присадибній ділянці розміром 2035 кв.м.

Згідно рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 липня 2004 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, було визначено порядок користування земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , та виділено, в тому числі: ОСОБА_1 земельну ділянку площею 248,5 кв.м, що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 1/6 частки земельної ділянки та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 248,5 кв.м, що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 1/6 частки земельної ділянки.

Позивач ОСОБА_1 у своєму позові зазначає про те, що ОСОБА_2 29.08.2017 року уклала договір дарування своєї частки будинковолодіння з третьою особою ОСОБА_3 , а остання, в свою чергу цього ж дня уклала договір дарування земельної ділянки з ОСОБА_11 та наголошує, що договір укладений між позивачем та третьою особою у цій справі, не був спрямований на реальне настання правових наслідків. При цьому до позовної заяви не додає копії оскаржуваного договору, а також не ставить питання про його витребування судом.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції, встановлюючи обставини по справі, взяв до уваги вищезазначені факти та, в сукупності з наданими сторонами доказами, оцінив їх під час постановлення своїх висновків.

Таким чином, суд 1 інстанції вірно дійшов висновку, що права позивача оспорюваним договором жодним чином не порушені, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами, яким чином договір дарування від 29.08.2017 року, укладений між позивачем ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_3 , порушує и?ого цивільне право. Суд 1 інстанції вірно визнав необґрунтованими доводи заявника про те, що и?ого власнии? інтерес полягає у тому, щоб зміст договору не суперечив вимогам чинного законодавства, оскільки зазначене не доводить порушення суб`єктивного цивільного права позивача. А тому, позовні вимоги позивачем є необґрунтованими та позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження порушення його прав, свобод чи законних інтересів.

Такі висновки суду 1 інстанції ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону.

Доводи апелянта про те, що відповідно до обґрунтувань, викладених в судовому рішенні, суд 1 інстанції повинен був залишити позов без розгляду за ст. 187, 257, ЦПК України, однак, необґрунтовано та неправомірно розглянув справу по суті, є помилковими. Оскільки, Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року (справа №761/17393/19) зазначив, що положення ч.10 ст.84 ЦПК містять альтернативні варіанти дій суду першої інстанції в разі ухилення від виконання учасником справи вимог щодо надання доказів. Залишення позову без розгляду є лише одним з них і може застосовуватися тільки в разі неможливості здійснення судом розгляду справи за відсутності таких доказів. Системне тлумачення п.9 ч.1 ст.257 ЦПК свідчить, що його слід застосовувати у взаємозв`язку з положеннями чч.7 10 ст.84 ЦПК, а залишення позову без розгляду можливе лише у випадку неподання позивачем витребуваних доказів без поважних причин, тобто коли позивач володіє певними доказами, які необхідні для повного і всебічного з`ясування обставин справи, але свідомо ухиляється від надання їх суду. В іншому випадку суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, зобов`язаний розглянути справу по суті на підставі тих доказів, які надані учасниками справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом 1 інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Крім того, наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться лише до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, що виникли в даному випадку та застосував закон, що їх регулює. За наслідком апеляційного перегляду порушень матеріального чи процесуального закону судом першої інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про недодержання договором вимог закону, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 20 липня 2022 року.

Головуючий: В.Г. Бородійчук

Судді : Л.І. Василенко

О.В. Карпенко