Постанова

Іменем України

14 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 944/5494/20-ц

провадження № 61-8906св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 11 січня 2021 року у складі судді Поворозника Д. Б. та постанову Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договору купівлі-продажу земельної ділянки та договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 01 грудня 2016 року між нею та ОСОБА_2 укладений попередній договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого сторони зобов`язали у строк до 15 березня 2017 року укласти основний договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом садового будинку на АДРЕСА_1 , в садовому товаристві «Черона Рута», загальною площею 106,1 кв. м, та земельної ділянки загальною площею 0,0272 га, що розташована за адресою: Рясне-Руська сільська рада, Яворівський район, Львівська область, цільове призначення - для ведення садівництва, кадастровий номер :02:000:3033, на умовах встановлених попереднім договором.

Проте ОСОБА_2 не виконала умов попереднього договору, а саме: не зареєструвала право власності на зазначені об`єкти, уникала зустрічей, на вимоги про укладення договору купівлі-продажу, або повернення авансу, не реагувала, що змусило її звернутися до Залізничного районного суду м. Львова із позовом про стягнення коштів за невиконання умов попереднього договору від 01 грудня 2016 року.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 березня 2019 року позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти у сумі 351 000,00 грн та 2 100,00 дол. США, що згідно з офіційним курсом Національного Банку України, станом на день ухвалення рішення суду, становило 56 291,55 грн, та 9 077,22 грн судових витрат. Постановою Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року рішення залишено без змін.

Приватний виконавець Пиць А. А. 26 грудня 2019 року відкрив виконавче провадження з виконання виконавчого листа Залізничного районного суду м. Львова від 01 грудня 2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошових коштів у розмірі 351 000,00 грн та 2 100,00 дол. США.

Під час виконавчого провадження їй стало відомо, що ОСОБА_2 відчужила ОСОБА_3 як земельну ділянку, так і об`єкт незавершеного будівництва - зблокований садовий будинок АДРЕСА_2 , відповідно до договорів купівлі-продажу від 28 серпня 2019 року, посвідчених приватним нотаріусом Чорним І. О. зареєстрованими за номерами 1888 та 1889. Таким чином, ОСОБА_2 після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості за невиконання умов попереднього договору та після винесення Залізничним районним судом м. Львова рішення від 01 березня 2019 року про стягнення грошових коштів відчужила своє майно. Після відчуження майна у неї відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язана перед нею.

Сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачка діяла недобросовісно, зловживаючи своїми правами на шкоду її правам та законним інтересам як кредитора, оскільки відчуження належного їй майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення на його майно як боржника. Тобто ОСОБА_2 вчинено фраудаторні правочини, які повинні бути визнані недійсними.

Враховуючи викладене, позивачка просила визнати недійсними укладені між відповідачами договори купівлі-продажу: земельної ділянки від 28 серпня 2019 року № 1888, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Чорним І. О.; об`єкта незавершеного будівництва від 28 серпня 2019 року № 1889, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Чорним І. О.

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на незавершене будівництво - зблокований садовий будинок АДРЕСА_2 , та земельну ділянку площею 0,0272 га, кадастровий номер :02:000:3032, яка розташована в садовому товаристві «Червона рута» на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_4 відчужила ОСОБА_3 земельну ділянку та об`єкт незавершеного будівництва. Договори, на підставі яких вона набула права власності на ці об`єкти нерухомого майна, є оспорюваними. Водночас відповідач не позбавлена права і можливості відчужити майно третім особам, яке вона набула за оспорюваними правочинами, що надалі у разі задоволення судом позову істотно ускладнить виконання рішення суду. Тому, єдиним ефективним превентивним заходом від таких дій є забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 11 січня 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Накладено арешт на незавершене будівництво - зблокований садовий будинок АДРЕСА_1 , незавершений будівництвом готовністю 47 %, що знаходиться на території Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області. Накладено арешт на земельну ділянку, площею 0,0272 га, кадастровий номер :02:000:3032, яка розташована на території садового товариства «Червона Рута» Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив із того, що існує реальна загроза того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених його прав (у разі задоволення позову), за захистом яких вона звернулася до суду. У випадку відчуження ОСОБА_3 зазначеного майна третій особі, право власності на яке вона набула на підставі договорів, укладених з ОСОБА_2 , які оспорює ОСОБА_1 , для відновлення її прав необхідно буде вчинення додаткових дій, які потребують значних зусиль, часу і ресурсів.

Постановою Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року ухвала суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, оскільки невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, зважаючи на те, що відповідачем уже відчужувалося спірне нерухоме майно під час розгляду в суді апеляційної інстанції справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за невиконання умов попереднього договору, що перешкодило належним чином виконати рішення суду, у тому числі і за рахунок відчуженого нерухомого майна, а отже, існує реальна загроза подальшого відчуження спірного нерухомого майна.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У вересні 2022 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 11 січня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року, в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Зазначає про те, що заява про забезпечення позову не була підписана ані ОСОБА_1 , ані її представником. На це порушення вона вказувала і у своїй апеляційній скарзі, проте суд апеляційної інстанції на це не відреагував.

У грудні 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подала до суду заяву у якій просила залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки скасування заходів забезпечення позову призведуть до непоправних наслідків, неможливості виконання рішення суду про стягнення заборгованості.

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувані рішення - скасуванню.

Правове обґрунтування

Згідно із частиною другою статті 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

Частиною четвертою статті 183 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У справі, що переглядається, заява про забезпечення позову подана без додержання вимог частини другої цієї статті, а саме не підписана заявницею (статті 36, 36), тому суд першої інстанції повинен був повернути її заявниці без розгляду (частина четверта статті 183 ЦПК України).

Про відсутність підпису ОСОБА_1 на заяві про забезпечення позову ОСОБА_2 вказувала у своїй апеляційній скарзі на ухвалу суду першої інстанції (а. с 44-47), проте суд апеляційної інстанції, залишаючи оскаржувану ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову без змін, не навів у своїй постанові мотивів відхилення чи неврахування таких доводів заявниці, що є порушенням положень статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення.

Отже, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені всупереч положенням статті 183 ЦПК України, а тому підлягають скасуванню. Доводи про наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову не спростовують процесуальну неможливість розгляду судам будь-якої заяви, яка не підписана.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що у справі допущено неправильне застосування норм процесуального права, оскаржувані рішення підлягають скасуванню.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

УхвалуЯворівського районного суду Львівської області від 11 січня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2022 рокускасувати.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернути без розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко