ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/1069/19 Номер провадження 22-ц/814/1906/22Головуючий у 1-й інстанції Гримайло А.М. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Харківської міської ради

на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 27 лютого 2020 року у складі судді Гримайло А. М.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом та встановлення фактів, що мають юридичне значення,

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до Територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом та встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 . Позивач ОСОБА_1 є онуком померлої і на підставі частини першої статті 1266, частини третьої статті 1268 ЦК України фактично прийняв спадщину, оскільки його мати ОСОБА_3 - дочка спадкодавця померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інших спадкоємців не має.

Спадщина складається з домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане домоволодіння належало його родині на підставі рішення народного суду 5-ї дільниці м. Харкова від 29/ІХ-І 1928 року.

Рішенням народного суду 4-ї дільниці Ленінського району м. Харкова по справі № 2-163 від 17 березня 1952 року вказане домоволодіння належало на праві особистої власності:

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - 4/25 або 8/50 частки,

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - 25/50 або 1/2 частки,

- ОСОБА_6 , 1866 року народження, - 17/50 частки.

Після смерті ОСОБА_6 її син ОСОБА_5 фактично прийняв 17/50 частини спадщини, але юридично не оформив, так як 06 грудня 1944 року загинув на фронті.

На підставі рішення народного суду 4-ї дільниці Ленінського району м. Харкова по справі № 2-163 від 17 березня 1952 року 2-ю Харківською міською державною нотаріальною конторою 14 березня 1953 року видано свідоцтво про право на Ѕ частину спадщини, яка належала ОСОБА_5 , в рівних частинах його дружині - ОСОБА_4 та його дочці - ОСОБА_7 , тобто по 1/4 кожній. Крім того дружина та дочка фактично прийняли, будучи спадкоємцями першої черги, 17/50 частки спадщини, яка залишилася юридично не оформленою ОСОБА_5 .

Після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 спадщину фактично прийняла її дочка ОСОБА_7 , так як на день смерті була зареєстрована та мешкала в спадковому домоволодінні.

Після смерті ОСОБА_7 29 березня 1996 року спадщину фактично прийняла її дочка ОСОБА_8 , так як на день смерті мешкала в спадковому домоволодінні однією сім`єю з власником зазначеного домоволодіння: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 зі своєю родиною.

Інших спадкоємців, окрім ОСОБА_8 , після смерті її матері, які могли б фактично прийняти спадщину, не має.

Посилаючись на викладене та з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 12.06.2019, просив суд встановити юридичний факт того, що після смерті ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину фактично прийняв її онук - ОСОБА_12 на підставі частини першої статті 1266 та частини третьої статті 1268 ЦК України, яка складається з домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати право власності в порядку спадкування за законом за ОСОБА_1 на вказане домоволодіння.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 27 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_12 задоволено.

Встановлено юридичний факт, що після смерті ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину фактично прийняв її онук - ОСОБА_12 , яка складається з домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано право власності в порядку спадкування за законом за ОСОБА_12 на домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення мотивовано доведеністю, законністю та обґрунтованістю вимог позивача про встановлення факту постійного проживання, оскільки встановлення цього факту породжує для позивача юридичні наслідки, необхідні йому для оформлення спадщини, і встановити цей факт іншим шляхом, ніж звернутися до суду, є неможливим.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник Харківської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_12 відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є тим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Вказує, що судом не було враховано, що позивачем по справі не було вжито заходів для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, а тому звернення позивача до суду із позовом про визнання права власності є передчасним.

Також зазначає, що позивачем по справі не доведено та не підтверджено належними та допустимими доказами, що він проживав на момент смерті ОСОБА_11 в спадковому домоволодінні.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Постановою Харківського апеляційного суду від 10 червня 2020 року задоволено апеляційну скаргу Харківської міської ради, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2020 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_12 до Територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом та встановлення фактів, що мають юридичне значення відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції була мотивована тим, що належних та допустимих доказів постійного проживання померлої ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на час відкриття спадщини в спірному домоволодінні не надано, юридичний факт щодо цього не встановлено.

Постановою Верховного суду від 24 листопада 2021 року скасовано постанову Харківського апеляційного суду від 10 червня 2020 року, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

14 грудня 2021 року справа надійшла до Харківського апеляційного суду.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25.03.2022 № 14/0/9-22 відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено територіальну підсудність судових справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

За правилами частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою, четвертою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 є онуком ОСОБА_2 , що підтверджується паспортом позивача серії НОМЕР_1 , свідоцтвом про народження (в народжені - ОСОБА_13 ) серії НОМЕР_2 , виданого Палацом новонароджених від 23 грудня 1987 року, свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_3 , свідоцтвом про народження ОСОБА_14 , матір`ю якої є ОСОБА_2 , серії НОМЕР_4 , виданого від Ленінським р/б ЗАГС від 04 травня 1970 року.

Мати ОСОБА_1 (в народженні ОСОБА_13 ) - ОСОБА_15 - дочка спадкодавця померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , отже, відповідно до статті 1261, частини першої статті 1266 ЦК України позивач набув право на спадкування після померлої ОСОБА_2 у першу чергу спадкоємців за законом за правом представлення.

До складу спадкового майна входить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який за рішенням народного суду 4-ї дільниці Ленінського району м. Харкова від 17 березня 1952 року у справі № 2-163 та свідоцтва про право на спадщину, виданого 2-ю Харківською міською державною нотаріальною конторою 14 березня 1953 року, належав у рівних частках ОСОБА_4 та ОСОБА_16 .

Після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 спадщину фактично прийняла її дочка ОСОБА_17 , яка на день смерті була зареєстрована та постійно проживала у спадковому домоволодінні.

Після смерті ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_6 спадщину фактично прийняла її дочка ОСОБА_18 , так як на день смерті мешкала в спадковому домоволодінні однією сім`єю з власником зазначеного домоволодіння.

Як вбачається з довідки, виданої головою вуличного комітету № 14 від 16 липня 2000 року, ОСОБА_15 проживала у спірному домоволодінні з 1970 року, разом з нею без реєстрації проживали чоловік - ОСОБА_19 з 1986 року та син - ОСОБА_13 з 1987 року.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1217, 1218 ЦК України).

У частині першій статті 1266 ЦК України визначено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Згідно з частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18) та від 04 липня 2018 року в справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18), які відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

За правилами статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно статей 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

З огляду на вищевказане законом не вимагається підтвердження факту проживання позивача за місцем проживання спадкодавця певними засобами доказування, отже, такий факт може бути встановлений, як письмовими доказами, так і показаннями свідків.

Ухвалюючи рішення про встановлення факту прийняття позивачем ОСОБА_1 спадщини після померлої баби - ОСОБА_20 , суд першої інстанції врахував показання допитаних в судовому засіданні свідків, які підтвердили, що позивач на момент смерті матері та бабусі проживав із сім`єю разом із спадкодавцем у спірному домоволодінні і такі свідчення доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Відсутність реєстрації місця проживання позивача у спірному домоволодінні, враховуючи право на свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, правового значення по справі не має.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не було вжито заходів для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, а тому звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання права власності є передчасним, відхиляються апеляційним судом, оскільки, як встановлено по справі, спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі статті 549 ЦК УРСР 1963 року був фактично прийнятий у спадщину спадкодавцем ОСОБА_2 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 її матері - ОСОБА_16 , а останньою успадкований після смерті своєї матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . Спадкоємці своїх прав на спадкове нерухоме майно не оформлювали.

Відповідно до пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Таким чином, за відсутності у спадкоємця документів, на підставі яких нотаріусом видається свідоцтво про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, та встановленні факту спадкування та прийняття спадщини в установленому законом порядку, суд може визнати право позивача на таке майно в порядку спадкування, що не суперечить загальним принципам цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи (стаття 2 ЦПК України). Визнання права згідно пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України є належним способом захисту цивільних прав та інтересів судом.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та правильно застосовані судом.

Доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів без належного спростування встановлених судом обставин справи, та незгоди з оцінкою цих доказів судом.

Враховуючи вказане, колегія суддів апеляційного суду залишає апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 27 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна