РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/13824/21

Провадження № 22-ц/4815/1193/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Вейтас І. В., Хилевича С. В.

секретар судового засідання - Крижов В. С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія

«Дніпрофінансгруп»,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт інвестмент»,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум лігал колекшн»,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Нерухомість - закон та порядок», третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Київ

Пономарьова Дар`я Володимирівна

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум лігал колекшн» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 липня 2022 року у складі судді Харечка С. П., постановлене в м. Рівне об 11 годині 39 хвилин, повний текст рішення складено 14 липня 2022 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт інвестмент», Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум лігал колекшн», Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерухомість - закон та порядок», третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м.Київ Пономарьова Дар`я Володимирівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав, договору про відступлення прав вимоги та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 липня 2022 року вказаний позов задоволено частково. Витребувано з володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-закон та порядок» на користь ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна - двокімнатну квартиру загальною площею 48.6 кв.м., житловою 29.3 кв.м , розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101, та скасовано запис про проведену державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-закон та порядок». Стягнуто з відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум лігал колекшн», Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-закон та порядок» на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 5 470 гривень 00 копійок. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум лігал колекшн» оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок суду про доведеність позовних вимог та стверджує, що стороною позивача не було надано доказів відповідності іпотечного майна вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у позовній заяві, і в ході судового розгляду їх також не встановлено, а та також не доведено використання спірної квартири позивачем як місця свого проживання та відсутність у нього іншого нерухомого житлового майна. Додає, що з кредитного договору та договору іпотеки вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований у АДРЕСА_2 , а відтак висновок суду про те, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 є його єдиним житлом і підпадає під норми дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є передчасним. Вважає, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту своїх прав - шляхом витребування майна, адже цей спосіб застосовується у разі, якщо між сторонами не існує жодних правовідносин, і майно вибуває з володіння власника поза його волею, тоді як в даному випадку між сторонами існують договірні правовідносини, підтверджені кредитним договором та договором іпотеки, за умовами яких і за умови невиконання яких передбачено звернення стягнення на нерухоме майно (спірну квартиру). Звертає увагу суду, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. З наведених міркувань скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позову.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_1 - адвокат Коробка Наталя Миколаївна вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу відхилити як безпідставну.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 березня 2008 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством Комерційним банком «Надра», в подальшому перейменованого на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», було укладено кредитний договір № 01/2003/08-051 за умовами якого, позивач отримав кредит в сумі 54 000,00 доларів США на придбання квартири, зі сплатою 12,89% річних, строком до 17 березня 2028 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним Кредитним договором, 20.03.2008 року між ОСОБА_1 та Банком було укладено договір іпотеки № 01/2003/08-051, згідно з яким в іпотеку Банку передано придбану Позивачем квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Належність права власності на вказану квартиру підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18641882 від 24 квітня 2008 року.

Рішенням Рівненського міського суду у справі №569/14975/13-ц від 04 вересня 2013 року з ОСОБА_1 стягнуто солідарно на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 01/2003/08-251 у розмірі 93 603,58 доларів США, що станом на 25.07.2013 року згідно офіційного курсу НБУ становило 748 173, 41 грн.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 05.02.2015 року № 83 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.02.2015 року № 26 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Комерційний банк «Надра», згідно з яким запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра».

Відповідно до постанови Правління НБУ від 04 червня 2015 р. № 356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Комерційний Банк «Надра» 05.06.2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 113 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

30.04.2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТзОВ «Преміум Лігал Колекшн» було укладено договір № GL3N217215_ПВ про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за кредитним договором від 20.03.2008 року №01/2003/08-05I, що посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О. О. та зареєстровано в Реєстрі договорів, права вимоги за якими відступаються, та Боржників/Заставодавців/Дебіторів за такими договорами за №2891.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 20 жовтня 2021 року задоволено заяву ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» про заміну сторони у справі шляхом заміни стягувача його правонаступником. Замінено стягувача у виконавчому провадженні АСВП №52632015 з примусового виконання виконавчого листа №569/14975/13-ц, виданого Рівненським міським судом на виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 вересня 2013 року, з ПАТ «КБ «Надра» на правонаступника ТОВ «Преміум Лігал Колекшн».

24.11.2020 року ОСОБА_1 було вручено вимогу від ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» про погашення заборгованості за кредитним договором, що пітверджуєтсья копією повідомлення з вимогою про усунення порушень в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку » від 16.11.2020 року.

01.02.2021 року між ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» та ТОВ «Нерухомість - Закон та Порядок» укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Понамарьової Д.В., за реєстровим номером №193.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказував, що договір про відступлення права вимоги між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» №GL3N217215_ПВ, належать до договору факторингу, з огляду на що ідповідне товариство повинні мати ліцензію на здійснення фінансових послуг, а також вказував, що умови договору про відступлення права вимоги не відповідають вимогам норм чинного законодавства щодо відповідних правочинів, в зв`язку з чим такий договір підлягає визнанню недійсним.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). За договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає (ст. 1077 ЦК України).

Згідно ч. 1 статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 Господарського кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність», суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У статті 350 Господарського кодексу України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (ст 1078 ЦК України).

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з частиною першою статті 1084 Цивільного кодексу України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Наведене свідчить про те, що оспорюваний договір за своєю юридичною природою є цесією.

Верховний Суд у своїй постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зробив правовий висновок про те, що договори, які містять наступні суттєві ознаки, слід відносити до договорів про відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3 ) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4 ) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Зважаючи на наведене, договір між Публічним Акціонерним Товариством «Комерційний банк «НАДРА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн» №GL3N217215_ПВ від 30.04.2020 року є за своєю суттю договором про відступлення права вимоги, що, в свою чергу, спростовує доводи про необхідність отримання ліцензії на здійснення фінансових послуг сторонами договору.

Заперечуючи проти рішення суду першої інстанції, у своїй апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум лігал колекшн» вказує на передчасність висновку про те, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є єдиним житлом позивача і підпадає під норми дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Згідно пп.1 п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. Разом з тим, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» введено тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Запроваджений законом мораторій зупиняє можливість реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання та є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, а отже, унеможливлює укладення такого договору та наступну реєстрацію за відповідачем права власності на предмет іпотеки, що є підставою для скасування відповідного рішення державного реєстратора.

У апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум лігал колекшн» покликається на неправильно обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови в позові. Такі доводи апелянта апеляційний суд відхиляє з наступних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у п. 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12- 204гс19) (п. 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021р. у справі № 925/642/19 (провадження №12-52гс20).

Серед способів захисту речових прав Цивільний кодекс України виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387), усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391), визнання права власності (стаття 392), відшкодування матеріальної і моральної шкоди (статті 1166, 1167, 1173).

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визиаченого майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, викладений у постанова Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Отже, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних правовідносин.

Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до п. З ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно (постанова Верховного Суду від 25.07.2022р. у справі№278/607/17).

При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Велика Палата Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 дійшла висновку, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

ТОВ «Нерухомість-закон та порядок», у якого судом першої інстанції витребувано іпотечну квартиру, набуло право власності на неї не з волі її власника, ОСОБА_1 , а на підставі договору купівлі-продажу від 01 лютого 2021 року, укладеного з ТОВ «Преміум лігал колекшн», яке під час дії мораторію не мало права її відчужувати.

За наведених обставин, позивачем обрано правильний спосіб захисту своїх майнових прав - шляхом витребування вказаного майна з чужого незаконного володіння ТОВ «Нерухомість-закон та порядок». При цьому, заявлена ОСОБА_1 вимога про витребування з володіння ТОВ «Нерухомість-закон та порядок» на його користь об`єкта нерухомого майна - двокімнатної квартири загальною площею 48,6 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 є самостійною вимогою.

Щодо задоволення судом вимоги в частині скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності ТОВ «Нерухомість-закон та порядок», то вказана вимога стосується лише порядку виконання рішення про витребування майна з чужого незаконного володіння, а тому не може вважатися способом захисту, оскільки не впливає на зміст основної вимоги, якою є витребування майна з чужого незаконного володіння.

Покликання апеляційної скарги на необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відсутності доказів використання ОСОБА_1 предмету іпотеки - квартири за адресою: АДРЕСА_1 - як постійного місця проживання, апеляційний суд відхиляє. Відомості про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_3 підтверджуються його паспортними даними, а також були з`ясовані судом першої інстанції до відкриття провадження у справі шляхом отримання відомостей з адресного бюро про зареєстроване місце проживання, і апелянтом не ставилися під сумнів у суді першої інстанції.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, апеляційний суд дійшов переконання про обґрунтованість висновку місцевого суду про те, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 вибула з власності ОСОБА_1 незаконно, з порушенням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а відтак підлягає витребуванню з незаконного володіння ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок», а запис Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Київ Пономарьової Дар`ї Володимирівни від 01.02.2021 року про проведену державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-закон та порядок» підлягає скасуванню.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум лігал колекшн» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 липня 2022 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 липня 2022 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2022 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Вейтас І. В.

Хилевич С. В.