Номер провадження: 22-ц/813/6847/22
Справа № 508/432/21
Головуючий у першій інстанції Банташ Д.С.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без участі учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 17 лютого 2022 року, ухваленого під головуванням судді Банташ Д.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська лікарня» Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі,

встановив:

09.07.2021 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила: скасувати наказ № 103/01 від 29.06.2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 », виданий Комунальним некомерційним підприємством (далі КНП) «Миколаївська Лікарня» Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області; поновити її на займаній посаді інструктора з лікувальної фізкультури спецрахунок.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що починаючи з 12.01.1981 року, ОСОБА_1 працювала у відповідача, який за цей час неодноразово змінював свою назву.

Згідно наказу КНП «Миколаївська центральна районна лікарня» Миколаївського району Одеської області за № 113/01 від 04.09.2020 року її було переведено на посаду інструктора з лікувальної фізкультури спецрахунку. Зазначала, що 31.05.2021 року вона звернулася до керівництва закладу з письмовою заявою про надання їй відпустки за власний рахунок по сімейним обставинам 01.06.2021 року. В цей же день, головним лікарем КНП «Миколаївська лікарня» Миколаївського селищної ради Миколаївського району Одеської області було погоджено надання їй відповідної відпустки. У зв`язку з цим, 01 червня і 02 червня 2021 року вона не вийшла на роботу.

03 червня 2021 року, коли вона з`явилася на роботу, керівництво закладу зажадало від неї пояснень стосовно відсутності на робочому місці 02.06.2021 року, повідомивши її, що відсутність її на робочому місці в цей день розцінюють як прогул без поважних причин.

Незважаючи те, що Миколаївська районна профспілкова організація працівників КНП «Миколаївська лікарня» рішенням від 09.06.2021 року відмовила в наданні згоди на її звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України, наказом головного лікаря КНП «Миколаївська лікарня» Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області за № 103/01 від 29.06.2021 року ОСОБА_2 її було звільнено з посади інструктора лікувальної фізкультури спецрахунку із займаної посади за ст. 40 п. 4 КЗпП України за прогул без поважної причини (а.с.19).

Позивач посилалась на те, що її звільнення з посади є незаконним та безпідставним з порушенням порядку накладення дисциплінарного стягнення, а причини її звільнення, наведені в наказі, не відповідають дійсним обставинам. Що стосується пояснення про відсутність на робочому місці, то зазначила, що воно було написано нею під тиском керівництва.

Позивачем у справі ОСОБА_1 також визнавалась відсутність на робочому місці 02.06.2021 року. Свою відсутність вона пояснила тим, що 02.06.2021 року перебувала в м. Одеса, де відвідала Департамент охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації і Одеську обласну організацію профспілки працівників охорони здоров`я зі зверненнями і заявами, що підтверджується копіями відповідних заяв з відмітками про їх отримання відповідними організаціями (а.с. 11,12).

Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 17.02.2022 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 17.02.2022 року, ухвалення нового рішення яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (а.с.179-181).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 16.11.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище, а повне судове рішення складено 28.11.2022 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше ніж півроку (а.с. 170-171), колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

У зв`язку з викладеним, заява адвоката Волкова О.Л., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , про відкладення слухання справи на іншу дату, задоволенню не підлягає (а.с.182).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч.ч. 1, 2, 6 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (абзац 1 статті 1 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Трудове законодавство встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення.

В своїй постанові від 15.01.2020 року у справі № 463/3880/16-ц Верховний Суд вказав, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про порушення зазначених гарантій, застосовуваних під час реалізації процедури звільнення працівника, і тягне за собою поновлення порушених прав останнього. Щодо вирішення українськими судами трудових спорів, то непоодинокими є звернення до суду не лише з вимогами про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді, а й із вимогами про зміну формулювання підстав звільнення, скасування наказів про оголошення догани, відшкодування моральної шкоди тощо.

Відповідно до ст. 4 Конвенції Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» від 22.06.82 р. №158 трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаних зі здібностями чи поведінкою працівника або викликаних виробничою потребою підприємства, установи чи служби. Згідно з положеннями ст. 7 Конвенції трудові відносини з працівником не припиняються з причин, пов`язаних із його поведінкою або роботою, доти, доки йому не нададуть можливість захищатись у зв`язку з висунутими проти нього звинуваченнями, крім випадків, коли від роботодавця не можна обґрунтовано чекати надання працівникові такої можливості.

Тому незаконні звільнення слід визнати не лише потенційним чинником професійного стресу, а й каталізатором потужних руйнівних процесів у всіх сферах суспільного життя.

В свою чергу розгляд судами трудових спорів відбувається на засадах рівності сторін, проте й досі працівник, вочевидь, є слабкою стороною за відсутності презумпції його добросовісності та об`єктивно непростого збору необхідних доказів.

За результатами службового розслідування роботодавець має право розпочати процедуру звільнення працівника, який допустив прогул без поважних причин.

Роботодавець повинен подати обґрунтоване письмове подання до виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, для отримання попередньої згоди профспілкового органу на звільнення працівника за прогул. У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом.

За змістом ч.7 ст. 43 КЗпП України подання роботодавця має бути розглянуте виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) у присутності працівника в 15-денний строк з подальшим письмовим повідомленням роботодавця про прийняте рішення у триденний строк після його прийняття. Якщо виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) заперечує проти звільнення, свою незгоду він повинен обґрунтувати.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації та звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації.

Рішення роботодавця про звільнення працівника за прогул всупереч вмотивованому рішенню виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) є незаконним. Якщо ж роботодавець взагалі не звертався до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) за згодою на звільнення, то у разі розгляду трудового спору у суді, суд повинен призупинити розгляд справи, запитати у такого органу його згоду на звільнення працівника за прогул (ч.9 ст. 43 КЗпП України). Відмова такого органу надати згоду на звільнення буде підставою для поновлення працівника на роботі.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Таким чином, у п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП, встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини, які виключають вину працівника.

Тобто, окрім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причин його відсутності.

Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП. суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих працівнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Правова оцінка дисциплінарного проступку здійснюється на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

У відповідності до положень ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і п.п. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було подано на адресу Миколаївської районної профспілкової організації працівників КНП «Миколаївська лікарня» Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області подання (звернення) від 07.06.2021 щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.41).

09 червня 2021 року на засіданні профспілкового комітету було прийнято рішення про не надання згоди на звільнення працівника ОСОБА_1 за ст. 40 п. 4 КЗпП України. Рекомендовано адміністрації відповідача врегулювати питання оплати праці інструктора ЛФК. Зазначене підтверджується витягом з протоколу № 6 від 09.06.2021 року (а.с. 42).

11 червня 2021 року за вих. № 568, адміністрація КНП «Миколаївська лікарня» Миколаївського селищної ради Миколаївського району Одеської області звернулося до профспілкового комітету з проханням обґрунтувати ненадання згоди на звільнення інструктора ЛФК спецрахунку ОСОБА_1 (а.с. 43).

Не отримавши відповіді на своє звернення, головним лікарем КНП «Миколаївська лікарня» Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області Кирик В.І. 29 червня 2021 року видано наказ № 103/01 про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади за ст. 40 п. 4 КЗпП України за прогули без поважної причини (а.с. 19, 44).

Вирішуючи даний трудовий спір, суд першої інстанції виходив із того, що в порушення ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч.1 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», згідно яких рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим, відмова в дачі згоди на звільнення позивача із займаної посади не містить достатньої аргументації та посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення ОСОБА_1 .

З цих підстав, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що в рішенні профспілкового комітету немає обґрунтування відмови у згоді позивача ОСОБА_1 на звільнення із займаної посади.

При цьому, суд вказав, що у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. Оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Зазначений висновок міститься у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 226/1664/18 (провадження № 61-6930св19).

Однак, з даним висновком суду погодитись не можна, оскільки із рішення профспілкового комітету про не надання згоди на звільнення працівника ОСОБА_1 за ст. 40 п. 4 КЗпП України вбачається, що в ньому є достатньо обгрунтування мотивів не надання цієї згоди (а.с.42).

Більше того, в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 надав показання про те, що він є членом Миколаївської районної профспілкової організації працівників КНП «Миколаївська лікарня» Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області. Також пояснив, що в червні 2021 року було звернення адміністрації установи з приводу звільнення ОСОБА_1 на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України через прогул без поважних причин. Рішенням профспілкового комітету від 09.06.2021 року за № 6, де він був головуючим, у наданні згоди на звільнення було відмовлено. Під час вирішення зазначеного питання була присутня і ОСОБА_1 , яку було заслухано на засіданні. Вказував, що ОСОБА_1 знає тривалий час, як добру і порядну людину, гарного спеціаліста.

Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, оскільки Миколаївська районна профспілкова організація працівників КНП «Миколаївська лікарня» Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області, членом якої є позивач ОСОБА_1 , обгрунтовано не надала згоди на звільнення ОСОБА_1 із займаної посади інструктора з лікувальної фізкультури спецрахунку.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що її звільнення відбулось в період знаходження на амбулаторному лікуванні, то колегія суддів погоджується з даними доводами, однак враховуючи, що 29.06.2021 року ОСОБА_1 не видавався лікарняний листок, про що прямо зазначено в її медичній карті амбулаторного хворого (а.с. 120), то зазначені обставини не можуть свідчити про те, що звільнення ОСОБА_1 не в період тимчасової непрацездатності, що може бути підтверджено листком непрацездатності.

Колегія суддів зазначає, що на а.с. 120 мається запис в медичній карті амбулаторного хворого ОСОБА_1 про те, що 22 червня 2021 року позивач ОСОБА_1 дійсно звернулася до сімейного лікаря ОСОБА_4 , яка відкрила лікарняний лист і призначила їй відповідне лікування. 24 червня 2021 року лікар ОСОБА_4 закрила лікарняний лист, а в період з 25 червня по 29 червня 2021 року позивач перебувала на амбулаторному лікуванні у лікаря невропатолога.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який з цього приводу не взяв до уваги дану медичну карту амбулаторного хворого, копія якої міститься на а.с. 120, так як вона не є ідентичною тій медичній карті, яка була додана до позовної заяви (а.с.18), та крім того, в останньому варіанті маються дописки, без відповідного підтвердження, що вони здійснені саме лікарем.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, колегія судів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам, передбаченим ст. 263 ЦПК України, доводи апеляційної скарги його спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог, передбачених чинним трудовим законодавством.

У зв`язку з цим, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям постанови, якою позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити, скасувати наказ № 103/01 від 29.06.2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 », виданий КНП «Миколаївська Лікарня» Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області та поновити позивачку на посаді інструктора з лікувальної фізкультури спецрахунку.

Часткове задоволення апеляційної скарги полягає у тому, що не всі доводи апеляційної скарги прийняті судом апеляційної інстанції до уваги.

Крім викладеного, та у відповідності до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України, колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з відповідачаКНП «Миколаївська Лікарня» Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 1 681,60 грн. - за дві вимоги немайнового характеру та за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 522,40,00 грн. (1681,60 х 150% = 2522,40) за реквізитами Одеського апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 17 лютого 2022 року скасувати.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська лікарня» Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, задовольнити.

Скасувати наказ № 103/01 від 29.06.2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 », виданий Комунальним некомерційним підприємством «Миколаївська лікарня» Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області, .

Поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у Комунальному некомерційному підприємстві «Миколаївська лікарня» Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області, , на посаді інструктора з лікувальної фізкультури спецрахунку.

Стягнути Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська лікарня» Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області, , на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 1681,60 грн. (одну тисячу шістсот вісімдесят одну гривню 60 копійок) та за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 522,40 грн. (дві тисячі п`ятсот двадцять дві гривні 40 копійок).

Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 522,40 грн. (дві тисячі п`ятсот двадцять дві гривні 40 копійок) стягнути за реквізитами Одеського апеляційного суду:

Отримувач коштів - ГУК в Од.обл./Малиновськ. р-н/22030101

Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37607526

Банк отримувача - Казначейство України (ел. адм. подат.)

Код банку отримувача (МФО) - 899998

Рахунок отримувача - UA0015757

Код класифікації доходів бюджету 22030101

Призначення платежу - *;101.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28.11.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева