Справа № 474/485/21
Провадження № 2/474/15/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.05.22 року смт. Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді - Фасій В.В.

при секретарі судового засідання Багрін Н.А., Лисейко Т.А.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 (в режимі відео конференції з Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області)

відповідача ОСОБА_3

представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5

спеціаліста Врадіївського районного суду Ляпіна В.С.

спеціаліста Первомайського міськрайонного суду Плєшівцева П.О.

без участі:

позивача - ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_4

третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Врадіївської селищної ради Первомайського району Миколаївської області, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Врадіївка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , поданою в його інтересах представником ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Врадіївська селищна рада Первомайського району Миколаївської області, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, поданою в його інтересах представником ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 (далі по тексту відповідач-1), ОСОБА_4 (далі по тексту відповідач-2), в якому просив зобов`язати останніх усунути перешкоди в користуванні, належним йому на праві приватної власності житловим будинком АДРЕСА_1 (далі по тексту житловий будинок), шляхом їх виселення, обґрунтовуючи тим, що у період з 17.06.1994р. по 22.09.2017р. він та відповідач-1 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого за його згодою відповідач-1 була зареєстрована у вищевказаному житловому будинку. 17.12.1996р., на підставі нотаріально посвідченого свідоцтва про право на спадщину за заповітом, він, позивач, набув право власності на вищезазначений житловий будинок з надвірними спорудами. З 2018 року він періодично від`їжджає на декілька місяців на заробітки в іншу область, а по приїзду не має можливості потрапити до свого житлового будинку, оскільки відповідач-1 не пускає його до будинку, змінила замки та не дає ключі від нього. Крім того відповідач ОСОБА_3 також проживає в спірному будинку зі своїм співмешканцем ОСОБА_9 (відповідачем-2), який без його згоди вселився в спірний житловий будинок. На його неодноразові звернення до відповідача-1 щодо надання йому ключів від будинку, можливості зайти до нього та проживати, остання відмовляє, погрожує йому, добровільно звільняти будинок не бажає. Через ці обставини він змушений проживати у своїх знайомих та не має можливості розпоряджатися своїм нерухомим майном. Поведінка відповідачів є протиправною, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду для захисту своїх прав.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 у судовому засіданні 29.10.2021р., позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на його задоволенні.

У судовому засіданні 15.12.2021р., представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , клопотала про відкладення розгляду справи для ознайомлення з відзивами на позов та надання можливості подати відповіді на відзиви.

Вона ж, у судове засідання 29.12.2021р. не з`явилася, звернулась на офіційну електронну адресу суду з заявою (вх. 5282 від 29.12.2021р.), про перенесення розгляду даної справи на іншу дату через зайнятість в іншій справі в м. Одесі.

У судове засідання 23.02.2022р., представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 230, яке вручене адресату), не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, з заявами про розгляд справи в її відсутність чи про відкладення, не зверталася.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , у судове засідання 02.03.2022р. не з`явилася, відсутні відомості про належне повідомлення про час та місце розгляду справи, в зв`язку запровадженням воєнного стану в Україні та через тимчасове припинення роботи відділень поштового зв`язку.

У судовому засіданні 30.03.2022р., представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення поданого письмового клопотання відповідачем-1 про витребування доказів, а саме акту обстеження умов проживання по АДРЕСА_1 та даних щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_3 .

Вона ж, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи (приймала участь у судовому засіданні 30.03.2022р. та була проінформована про дату та час продовження розгляду справи), у судове засідання 15.04.2022 року, не з`явилася. Згідно довідки за вих. № 474/04-30/110/2022, виданою канцелярією суду, станом на 14 год. 00 хв. 15.04.2022р., остання з заявами про відкладення розгляду даної справи, чи розгляду справи в її відсутність не зверталась, про причини неявки не повідомляла.

У судове засідання 06.05.2022 року, представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи (згідно телефонограми № 205 від 05.05.2022р.), не з`явилася, з заявами про відкладення розгляду даної справи, чи розгляду справи в її відсутність не зверталась. Водночас при повідомленні про дату та час продовження розгляду справи, остання повідомила, що не знає чи буде мати можливість з`явитись в судове засідання, в зв`язку з сімейними обставинами.

Вона ж, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 653, яке повернуто з відміткою поштового відділення «про відсутність адресату», телефонограма № 197 від 09.05.2022р.), у судове засідання 25.05.2022 року, не з`явилася. Згідно довідок за вих. № 04-30/160/2022, вх. № 934, виданих канцелярією суду та спеціалістом з інформаційних технологій, станом на 25.05.2022р. у період часу з 14.00 год. по 14.50 год. остання не з`явилась до Первомайського міськрайонного суду для участі у судовому засіданні в режимі відео конференції, з заявами про відкладення розгляду даної справи, чи розгляду справи в її відсутність не зверталась, про причини неявки не повідомляла.

Вона ж у телефонограмі від 09.05.2022 року повідомила, що можливості з`явитися в судове засідання 25.05.2022р. не має, у зв`язку з сімейними обставинами та запровадженням воєнного стану в Україні. Позивач ОСОБА_1 не бажає з`являтися до суду та давати пояснення в судовому засіданні. Інших доказів, окрім тих, що наявні в матеріалах даної справи та витребувані за її клопотанням, у неї немає, цими доказами і обґрунтовує позовні вимоги. За наявності достатності доказів про правовідносини сторін, просить прийняти рішення про задоволення позову, у відсутність сторони позивача. Та у разі проведення послідуючих судових засідань, просить повідомляти її про їх дати, як представника, з метою визначення нею доцільності прийняття участі у розгляді справи.

Позивач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 630 на 28.01.2022р., № 230 на 23.02.2022р., а також судові повістки про виклик направлялись на електронну адресу представника позивача), у судові засідання не з`являвся, про причини неявки суд не повідомляв, з заявами не звертався.

Представник відповідача-1 ОСОБА_3 та відповідача 2 ОСОБА_4 ОСОБА_5 подала до суду відзив на позовну заяву (вх. № 4952 від 10.12.2021р.), який з огляду на викладені у ньому причини несвоєчасного його подання, був прийнятий судом, та в якому позовні вимоги відповідачі не визнали, як безпідставні, необґрунтовані, та вважали їх такими, що не підлягають задоволенню, за недоведеністю позовних вимог належними, допустимими доказами.

Так, зокрема, представник відповідачів вказувала на те, що позивач просить виселити ОСОБА_3 , як колишню дружину, а ОСОБА_4 , як її цивільного чоловіка, хоча ніякі належні докази не надає на підтвердження того, що відповідач-2 прописаний та проживає з відповідачем-1 в спірному будинку;

При цьому, позивач, вказуючи підставу виселення ОСОБА_3 , як колишньої дружини, не врахував норми діючого законодавства, а саме, що під час розгляду питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла суди мають брати до уваги, як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування чужим житлом (сервітут) у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Частиною 4 статті 156 ЖК Української РСР певною мірою врегульовано правовідносини власника житла з колишніми членами його сім`ї, зокрема визначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Результат аналізу наведених норм права дає можливість стверджувати, що право відповідача-1, яка вселилася у спірне житло на законних підставах та продовжує проживати у ньому і після припинення сімейних відносин із власником житла, в силу вимог ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, не припинилось. Про що містяться відповідні висновки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20);

То ж, у даному випадку, як стверджує представник відповідачів у відзиві, - відповідач-1 ОСОБА_3 не є такою, що самоправно вселилась до спірного жилого приміщення. Тривале проживання у спірному будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції. Враховуючи, що відповідач-1, як колишній член сім`ї власника спірного житла, не має іншого житла, її право має бути захищено. Оскільки, у цій справі право власності позивача лише певним чином обмежене законним правом проживання відповідача-1, проте позивач на захист такого обмеження вимагає саме позбавлення права ОСОБА_3 на житло, що не є пропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети позову, у суду є законні підстави для відмови у задоволенні позову. Правова позиція з вказаного спірного питання неодноразово висвітлювалась у Постановах ВС, в тому числі в Постанові ВС від 30.06.2021 року у справі № 707/2425/19, провадження № 61-1899св21.

Що стосується ОСОБА_4 , то він ніколи у вказаному будинку не був зареєстрований та не проживав. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_3 за рішенням суду від 22.09.2017 року, ОСОБА_4 на замовлення ОСОБА_3 здійснював та здійснює періодично ремонтні роботи всієї садиби по АДРЕСА_1 . А тому вимоги до відповідача-2 взагалі є безпідставними та не ґрунтуються на нормах закону, та у задоволенні вимог щодо нього представник ОСОБА_5 вважає, що слід відмовити.

Відповідач-1 ОСОБА_3 в судове засідання, призначене на 15.10.2021р., будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 891, яке повернуто з відміткою поштового відділення «про відсутність адресату»), не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, з заявами про розгляд справи в її відсутність чи про відкладення, не зверталася.

Вона ж, у судове засідання 29.10.2021р., будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 104, яке повернуто з відміткою поштового відділення «про відсутність адресату»), не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, з заявами про розгляд справи в її відсутність чи про відкладення, не зверталася.

У судове засідання 29.12.2021р. відповідач-1 ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 242, яке повернуто з відміткою поштового відділення «про відсутність адресату», судова повістка про виклик направлена на електронну адресу представника), не з`явилися. Представник звернулась на офіційну електронну адресу суду з заявою (вх. № 5193 від 21.12.2021р.), в якій просять проводити розгляд даної справи, який призначений на 29.12.2021р., в їхню відсутність. Пославшись в ній, що позовні вимоги не визнають повністю та просять в задоволенні позову відмовити.

Вона ж та її представник, у судове засідання 28.01.2022р., будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 606, яке повернуто з відміткою поштового відділення «про відсутність адресату», судова повістка про виклик направлена на електронну адресу представника), не з`явилися. Представник звернулась на офіційну електронну адресу суду з заявою № 250 від 28.01.2022р.), в якій просять проводити розгляд даної справи, який призначений на 28.01.2022р. та подальші судові засідання, в їхню відсутність. Пославшись в ній, що позовні вимоги не визнають повністю та просять в задоволенні позову відмовити з врахуванням правової позиції, яка викладена в відзиві до позову.

У судовому засіданні 23.02.2022р., відповідач-1 ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 позов не визнали та наполягали на відмові в його задоволенні.

Після відкладення судового засідання 23.02.2022р. на 02.03.2022р. відповідач-1 ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 звернулись на адресу суду з заявою (вх. № 512 від 23.02.2022р.), в якій просять закінчити розгляд даної справи в їхню відсутність та в задоволенні позову відмовити.

Відповідач-1 ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 у судове засідання 30.03.2022р. не з`явились. Відповідач-1 звернулась на адресу суду з заявою (вх. № 596 від 30.03.2022 р.), в якій просять закінчити розгляд даної справи в її відсутність через перебування за межами Врадіївського району.

Відповідач-2 ОСОБА_4 у судове засідання, призначене на 15.10.2021р., будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 891, яке повернуто з відміткою поштового відділення «про відсутність адресату»), не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, з заявами про розгляд справи в його відсутність чи про відкладення, не звертався.

Він же, у судове засідання 29.10.2021р., будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 090, яке повернуто з відміткою поштового відділення «про відсутність адресату»), не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, з заявами про розгляд справи в його відсутність чи про відкладення, не звертався.

У судове засідання 29.12.2021р., відповідач-2 ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 250, яке повернуто з відміткою поштового відділення «про відсутність адресату», судова повістка про виклик направлена на електронну адресу представника), не з`явилися. Представник звернулась на офіційну електронну адресу суду з заявою (вх. № 5194 від 21.12.2021р.), в якій просять проводити розгляд даної справи, який призначений на 29.12.2021р., в їхню відсутність. Пославшись в ній, що позовні вимоги не визнають повністю та просять в задоволенні позову відмовити.

Він же та його представник, у судове засідання 28.01.2022р., будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 592, яке повернуто з відміткою поштового відділення «про відсутність адресату», судова повістка про виклик направлена на електронну адресу представника), не з`явилися. Представник звернулась на офіційну електронну адресу суду з заявою № 251 від 28.01.2022р.), в якій просять проводити розгляд даної справи, який призначений на 28.01.2022р. та подальші судові засідання, в їхню відсутність. Пославшись в ній, що позовні вимоги не визнають повністю та просять в задоволенні позову відмовити з врахуванням правової позиції, яка викладена в відзиві до позову.

У судове засіданні 23.02.2022р., відповідач-2 ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 125, яке повернуто з відміткою поштового відділення «про відсутність адресату», судова повістка про виклик направлена на електронну адресу представника), не з`явились. Представник звернулась на адресу суду з заявою (вх. № 511 від 23.02.2022р.), в якій просить закінчити розгляд даної справи в їхню відсутність та у задоволенні позову відмовити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Врадіївська селищна рада Первомайського району Миколаївської області, яка залучена до участі в справі ухвалою суду від 29.10.2021р., будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи (розписки про одержання судових повісток про виклики), у судові засідання не з`являлися, звертались на адресу суду з заявами (вх. № 5077 від 14.12.2021р., № 5271 від 29.12.2021р., № 217 від 26.01.2022р., № 523 від 02.03.2022р., № 686 від 14.04.2022р.), в яких просять розгляд даної справи проводити в відсутність представника селищної ради.

Залучені до участі в справі ухвалою суду від 28.01.2022р., треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи (повідомленні через матір (відповідача-1) ОСОБА_3 , зареєстрованою з ними за однією адресою, згідно розписок про одержання судових повісток про виклики та телефонограми № 126 від 30.03.2022р.), у судові засідання не з`являлися, про причини неявки суд не повідомляли, з заявами про розгляд даної справи в їх відсутність, не зверталися.

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч. 3 цього кодексу - якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:

1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;

2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки;

3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник;

4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Згідно зі ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За такого, враховуючи неявку представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 та третіх осіб, які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання, про причини неявки не повідомили, з заявами на адресу суду не зверталися, та з огляду на те, що через неявку представника позивача судові засідання неодноразово відкладалися, та враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, суд, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, яка перебуває в провадженні суду ще з 07.07.2021р., визнав за можливе провести судове засідання за відсутності нез`явившихся осіб, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини:

- позивач ОСОБА_1 та відповідач-1 ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 17.06.1994 року (рішення Врадіївського районного суду від 22.09.2017р. про розірвання шлюбу);

- 17.12.1996 року позивач ОСОБА_1 набув, в порядку спадкування за заповітом, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 17.12.1996 року, зареєстроване в реєстрі за № 1547, видане Врадіївською державною нотаріальною конторою, виписка за вих. № 15/06-03-03 від 26.02.2020р. підтвердження чинності запису реєстрації права власності, станом на 31.12.2012р., технічний опис об`єкта нерухомого майна за вих. № 125/06-03-02 від 25.06.2020р.);

- 13.09.1996 року позивач ОСОБА_1 набув право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,19 га, яка знаходиться на території Врадіївської селищної ради, з цільовим призначенням для обслуговування вищевказаного житлового будинку (державний акт серії ІV-МК № 046457, виданого на підставі рішення виконкому Врадіївської селищної ради народних депутатів від 13.09.1996 року № 111, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 9526);

- 22.09.2017 року рішенням Врадіївського районного суду шлюб, зареєстрований 17.06.1994 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем-1 ОСОБА_3 розірвано (рішення Врадіївського районного суду від 22.09.2017р.);

- у спірному житловому будинку зареєстровані: позивач ОСОБА_1 , відповідач-1 ОСОБА_3 (подружжя розлучене) та треті особи про справі ОСОБА_6 , 1985 р.н. (син), ОСОБА_7 , 1991 р.н. (син) та ОСОБА_8 , 1989 р.н. (син). Інші особи, в т.ч. відповідач-2 ОСОБА_4 у спірному житловому будинку не зареєстровані (адресні довідки № 407-07/2021, № 407-07/2021 від 22.07.2021р., довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 4643 від 25.11.2021р. надана представником відповідачів до відзиву);

- відповідач-1 ОСОБА_3 з 1994 року (моменту реєстрації шлюбу з позивачам ОСОБА_1 ) вселилася та проживала у спірному житловому будинку, та з 1996 року (набуття позивачем права власності на вказаний будинок) була зареєстрована та проживала у ньому, як член сім`ї (дружина) власника будинку ОСОБА_1 , за його ж згоди (довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 4643 від 25.11.2021р. надана представником відповідачів до відзиву, акт обстеження матеріально-побутових умов проживання від 11.04.2022 року, показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 );

- з січня 2015 року сторони відповідач -1 ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 , припинили ведення спільного господарства, та почали підтримувати режим окремого проживання, в зв`язку з чим відповідач-1 ОСОБА_3 продовжила проживати у спірному будинку лише сама. В ньому ж проживає і на час звернення з даним позовом до суду та розгляду справи в суді.. Вона ж користується житловим будинком, проводить його поточні та капітальні ремонти, сплачує комунальні послуги, користується земельною ділянкою та впорядковує її, а також за власні кошти побудувала прибудову для ведення домашнього господарства та зробила, з допомогою відповідача-2 ОСОБА_4 , також капітальний ремонт у літній кухні (рішення Врадіївського районного суду від 22.09.2017р. в якому встановлено факт не проживання сторін з січня 2015р., акт обстеження матеріально-побутових умов проживання від 11.04.2022 року, адресні довідки № 407-07/2021, № 407-07/2021 від 22.07.2021р., довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 4643 від 25.11.2021р., показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 );

- протягом останніх трьох років відповідач 1 ОСОБА_3 та відповідач 2 ОСОБА_4 проживають у спірному будинку, однією сім`єю без реєстрації шлюбу (співмешкають), вони ж ведуть спільне сумісне господарство. Відповідач 2 ОСОБА_4 вселився до спірного будинку зі згоди відповідача-1 ОСОБА_3 (показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , акт обстеження матеріально-побутових умов проживання від 11.04.2022 року);

- позивач ОСОБА_1 поживає окремо від ОСОБА_3 , за іншою адресою. У випадках періодичних приїздів позивача ОСОБА_1 до свого будинку, він проживає у ньому, а відповідач 2 ОСОБА_4 залишає спірне домоволодіння на час проживання у ньому власника ОСОБА_1 (показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 );

- згідно даних Первомайського МБТІ наданих на ухвалу суду про витребування доказів щодо реєстрації за відповідачем 1 ОСОБА_3 права власності на об`єкти нерухомості, - станом на 31.12.2012р. записи про реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_3 відсутні, іншого житла у власності остання не має (відповідь КП «Первомайське МБТІ» за вих. № 32/04-02-03 від 06.04.2022р., надана на ухвалу суду про витребування доказів від 30.03.2022р., показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 );

При прийнятті рішення суд керується:

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних правособи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирноволодіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежуєтьсяправом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контрольза використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку(квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири).

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема - дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з ст. 109 ЖК УРСР - виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

У частині 3 ст. 116 цього кодексу передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення, тощо. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

У постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Матеріалами справи встановлено, що власником спірного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом є позивач ОСОБА_1 , який згоди на вселення відповідача ОСОБА_4 до будинку не надавав.

Крім того, свідки у справі вказували на те, що ОСОБА_4 постійно проживає у спірному будинку, та залишає його під час періодичного короткочасного прибуття позивача на проживання до свого будинку, і що позивач власник, згоди на вселення в будинок ОСОБА_4 не надавав.

Не є ОСОБА_4 , і не був членом сім`ї власника спірного об`єкту нерухомості.

Дані обставини відповідачем ОСОБА_4 , його представником не спростовані, доказів на спростування зазначеного, матеріали цивільної справи не містять, про їх витребування питання перед судом не ставилось.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач вселився до будинку позивача без його згоди, чим унеможливлює позивача користуватися та розпоряджатися спірним будинком на свій розсуд, а тому вказане порушене право позивача (власника) підлягає захисту усуненням перешкод у користуванні будинком шляхом виселення відповідача-2 ОСОБА_4 з нього, а тому позов в цій частині підлягає до задоволення.

Щодо позовних вимог до відповідача-1 ОСОБА_3 , то слід зазначити наступне.

З аналізу ст. ст. 64, 150, 156 ЖК України, зміст яких наведено вище, можна дійти висновку, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

При цьому, особливістю вирішення цього спору в частині вимог щодо відповідача 1 ОСОБА_3 є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, особа, яка набула право власності на будинок, і член сім`ї, тобто чоловік і дружина, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користуванняжитлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Як зазначалося вище,ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту. власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї.

При цьому, згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного позову.

У статті 406 ЦК України унормовано припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, згідно позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі N 569/4373/16-ц суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі N 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

У справі "Прокопович проти Росії" N 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява N 30856/03) від 02 грудня 2010 року поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

У постанові №581/489/20 від 22.12.2021 року ВС зробив висновки, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням.

Під час розгляду справи судом встановлено та не спростовано позивачем, що відповідач 1 ОСОБА_3 (колишня дружина позивача) вселилася та була зареєстрована у спірному будинку як член сім`ї та за згоди власника, тривалий час (понад 20 років) проживає та зареєстрована у будинку, тобто вона має тривалий зв`язок із спірним будинком як із житлом у розумінні статті 8 Конвенції, іншого житла, земельних ділянок, рухомого майна на праві власності чи праві користування відповідач 1 не має, будинок має житлову площу 31,60 кв. м, що свідчить про можливість проживання у ньому кількох осіб різної статі.

То ж з врахуванням вказаних обставин, з метою дотримання балансу захисту права власності позивача на житловий будинок та права на проживання у ньому відповідача 1, яка вже не є членом сім`ї власника житла, проте зареєстрована у цьому будинку, проживає в ньому понад 20 років та іншого житла не має, суд приходить до висновку, що в даному випадку право позивача на майно не може бути захищено шляхом виселення ОСОБА_3 , яка внаслідок цього стане безхатченком, що стане надмірним тягарем та порушуватиме її право на повагу до житла, яке є її постійним місцем проживання, та не є справедливим з урахуванням усіх обставин справи.

Позивачем у справі не надано належних доказів на підтвердження наявності відповідних підстав та обставин для виселення відповідача без надання іншого житла.

А тому позов в частині вимог щодо ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Суд не бере до уваги посилання позивача на невиконання відповідачем 1 його вимог щодо надання йому ключів від будинку, перешкоджання йому зайти до нього та проживати, погроз зі сторони ОСОБА_3 на його адресу, та її ж відмову добровільно звільнити будинок, як такі що недоведені належними та допустимими доказами (звернення до правоохоронних органів, місцевих органів влади, показання свідків,тощо).

Натомість свідки у справі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у своїх показання послалися на проживання позивача у належному йому будинку під час періодичних короткочасних приїздів до нього.

На підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати покласти на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, - стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 Ѕ сплаченого ним при звернення до суду суму судового збору 454 грн., та Ѕ частину сплаченої позивачем суми судового збору в сумі 454 грн. залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Врадіївська селищна рада Первомайського району Миколаївської області, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення задовольнити частково.

Усунути перешкоди в користуванні належним на праві приватної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будинком під АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з будинку під АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути із ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 сплачений ним судовий збір у сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн.

У задоволенні решти позовних вимог про усунення перешкод в користуванні належним на праві приватної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будинком під АДРЕСА_1 шляхом виселення з нього ОСОБА_3 ( (РНОКПП НОМЕР_2 ) відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору в сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. залишити за позивачем ОСОБА_1 .

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Фасій