КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3780/2022
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Волкової С.Я. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання кредитного договору припиненим,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В липні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив визнати припиненими грошові зобов`язання за кредитним договором № SAMDNWFC2 від 13 лютого 2014 року, укладеним АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 та додатковим рахункам до даного договору, за умови внесення на рахунок АТ КБ "ПриватБанк" ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 5472,37 грн. на погашення заборгованості за кредитним договором № SAMDNWFC2 від 13 лютого 2014 року; стягнути з відповідача судові витрати.

Позов мотивований тим, що сторонами був укладений кредитний договір № SAMDNWFC2 від 13 лютого 2014 року. У ОСОБА_1 відсутні жодні кредитні договори, заяви тощо з АТ КБ "ПриватБанк". На даний час, станом на 03 травня 2021 року ОСОБА_1 внесено проплати на погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 39282,71 грн., залишок по картковому рахунку ОСОБА_1 станом на 03 лютого 2021 року становить 44755,08 грн.

Вказував, що відповідач має право на стягнення отриманого позивачем тіла кредиту за мінусом вже сплачених/повернутих позивачем коштів відповідачу за період з 13 лютого 2014 року по 03 травня 2021 року, тобто 44755,08 грн. за мінусом 39282,71 грн., що дорівнює 5472,37 грн. Отже, позивач зобов`язаний повернути відповідачу грошові кошти у розмірі 5472,37 грн. та визнати кредитний договір № SAMDNWFC2 припиненим.

Вказував також, що ним не підписувались Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ "ПриватБанк", згідно з якими банк самостійно може встановлювати та змінювати кредитний ліміт та умови кредитування клієнтів, а також витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", які не можна вважати складовими частинами укладеного між сторонами кредитного договору.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необ`єктивність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав обставини, зазначені в позові, зазначив, що зобов`язання припиняється належним виконанням.

Повторно посилався на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, відповідно до яких право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ст. 1050 ЦК України; в постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 308/10886/15, згідно яких позичальник та поручитель належним чином виконали свої зобов`язання за кредитним договором у зв`язку з фактичним повним виконанням судового рішення про дострокове стягнення з позичальника та поручителя всієї суми заборгованості за цим договором, у зв`язку із чим таке зобов`язання припинилось на підставі ст. 559 ЦК України.

Вказував, що ним було надано всі належні докази на підтвердження позовних вимог в порядку ст. 81 ЦПК України, натомість відповідачем не було подано відзиву на позовну заяву, що вказує на відсутність заперечень на позицію позивача.

Вважав, що суд підійшов формально до вирішення справи, не дослідив в повній мірі наявні письмові докази та не звернув увагу на позицію позивача, внаслідок чого ухвалив необґрунтоване рішення, яке підлягає скасуванню. Також не вбачається всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів.

Наголошував, що в оскаржуваному рішенні суду не зазначено жодної обставини, які стали підставою для відмови у задоволенні позовної заяви, що обмежує доступ позивача до справедливого судочинства.

Від відповідача АТ КБ "ПриватБанк" надійшов відзив та в подальшому - письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Посилався на відсутність порушених прав апелянта та намагання захистити свої права на майбутнє, оскільки позивач визнає наявність заборгованості перед банком у розмірі 5472,37 грн. та у разі її погашення просить суд визнати припиненим кредитний договір, проте не надає суду докази погашення заборгованості у повному обсязі, отже заявлені позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, недоведеними та задоволенню не підлягають.

Вважав, що посилання апелянта на непідписання Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не заслуговують на увагу відповідно до висновків Верховного Суду, згідно яких жодного підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та Правилами закон не вимагає і самі по собі посилання на неознайомлення Умовами та Правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин.

Зазначив, що рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 квітня 2022 року в справі № 130/3639/21 позов АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено в повному обсязі, стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 04 грудня 2013 року станом на 08 грудня 2021 року в розмірі 53598,90 грн. Даним рішенням заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором встановлена і підтверджена рішенням суду та не спростована позивачем по цій справі.

Наголошував, що бажання апелянта у майбутньому погасити заборгованість, розмір якої ним визначений самостійно, не може бути достатньою підставою для припинення кредитних зобов`язань. Апелянт не надав доказів виконання ним своїх зобов`язань та сплати навіть 5472,37 грн., тому вимоги є очевидно безпідставними. Матеріали справи не містять доказів прийняття кредитором належним чином виконаного зобов`язання. З огляду на рух коштів по рахункам позивача вбачається, що заборгованість не була погашена позивачем в повному обсязі, що підтверджується рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 квітня 2022 року в справі № 130/3639/21 та виключає підстави для припинення правовідносин за договором.

Наводив правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи. Таким чином, виписки по рахункам за кредитним договором, що містяться в матеріалах справи, можуть бути належним доказом щодо заборгованості боржника, які повинні досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про визнання кредитного договору припиненим, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача на підставі наданих ним письмових доказів не знайшли свого підтвердження, та прийшов до висновку про недоведеність позову.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 10 - 11 наявна копія паспорту позивача ОСОБА_1 та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера.

На а. с. 12 - 16 наявна копія виписки АТ КБ "ПриватБанк" по картці/рахунку НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) і додатковим рахункам договору SAMDNWFC2 від 13 лютого 2014 року за період з 01 жовтня 2019 року по 11 травня 2021 року. Зазначено кредитний ліміт 44650,71 грн., баланс на початок періоду 0,66 грн. та на кінець періоду - 44755,08 грн. Зазначено розмір витрат 93299,90 грн., надходжень 48544,16 грн., суми комісій 2315,37 грн., суми знижок 5,04 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що бажає повністю погасити заборгованість за кредитним договором в розмірі 5472,37 грн. (44755,08 грн. - 39282,71 грн.) та визнати кредитний договір SAMDNWFC2 від 13 лютого 2014 року припиненим у зв`язку з повним виконанням.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Особливості припинення зобов`язань за правочинами щодо фінансових інструментів, вчиненими на організованому ринку капіталу та поза ним, встановлюються законодавством. Законом можуть бути встановлені випадки, коли припинення зобов`язань на певних підставах не допускається.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що позов ґрунтується виключно на виписці по картковому рахунку за договором SAMDNWFC2 від 13 лютого 2014 року, із якої не можна встановити обставин укладення договору АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 та умов цього договору, а відтак і дійти висновку щодо виконання зобов`язань за таким договором шляхом внесення коштів у вказаному позивачем розмірі. Обставин, на які посилався ОСОБА_1 в позові та апеляційній скарзі, сама по собі виписка як не підтверджує, так і не спростовує, оскільки не містить посилань на умови договору.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що позивачем не надано належних, допустимих і достатніх письмових доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про визнання кредитного договору припиненим, а отже позов є недоведеним та не підлягає задоволенню.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позову.

Не спростовують висновків суду доводи апеляційної скарги, що відповідачем не було подано відзиву на позовну заяву, що вказує на відсутність заперечень на позицію позивача.

Так, в матеріалах справи відсутня заява відповідача про визнання позовних вимог, і оскільки саме на позивача покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, відтак ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву саме по собі не свідчить про визнання АТ КБ "ПриватБанк" позову про визнання кредитного договору припиненим або наявність підстав для його задоволення судом.

Крім того, відповідачем АТ КБ "ПриватБанк" направлялося до суду першої інстанції пояснення на позовну заяву, в якій відповідач просив відмовити в позові, посилаючись на те, що доказів виконання зобов`язання за укладеним договором позивачем не надано, а з наданої виписки вбачається наявність заборгованості позивача перед банком.

Повторне викладення позивачем в апеляційній скарзі обставин, норм матеріального права та правових висновків Верховного Суду, на які він посилався в позовній заяві, не становить підставу для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції позивач не був позбавлений можливості доводити перед судом переконливість своїх доводів, надавши до позовної заяви відповідні докази, однак зазначеною процесуальною можливістю не скористався.

Висновок суду по суті вирішеного спору є правильним, законним та обґрунтованим, підтверджується матеріалами справи та не спростований позивачем належним чином.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Крім того, при оцінці доводів апеляційної скарги апеляційним судом враховується наступне.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Право на захист є суб`єктивним правом певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Порушення права означає необгрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

Із системного аналізу ст. 2 ЦПК України, 15, 16 ЦК України вбачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників цивільних правовідносин.

Превентивний захист прав або інтересів на майбутнє судом не здійснюється, оскільки завданням цивільного судочинства є ефективний захист саме порушених прав.

Разом із тим, позивач ОСОБА_1 як у позові, так і в апеляційній скарзі не зазначає, що будь-які його права або інтереси порушені відповідачем, а натомість сам визнає, що має непогашену заборгованість, і просить визнати договір припиненим за умови її майбутнього погашення. Однак саме по собі бажання позивача у майбутньому погасити заборгованість, розмір якої ним визначено самостійно, не може бути достатньою підставою для припинення кредитних зобов`язань.

Відтак, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що рішення суду першої інстанції не обґрунтоване належними доказами, суд неповно з`ясував всі обставини справи, не дослідив і не дав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, підійшов формально до вирішення обставин справи, що потягло за собою ухвалення необґрунтованого судового рішення.

Апеляційний суд відповідно до ст. 367 ЦПК України не вправі надати оцінку доводам відповідача у відзиві і поясненнях на апеляційну скаргу щодо укладення договору від 13 лютого 2014 року з приєднанням позивачем ОСОБА_1 до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та щодо встановлення рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 квітня 2022 року в справі № 130/3639/21 наявної заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 04 грудня 2013 року, а також новим доказам, доданим до пояснень - анкетам-заявам від 13 лютого 2013 року та від 16 січня 2019 року, виписці по рахунку станом на 20 квітня 2022 року, довідці про зміну умов кредитування, довідці про строк дії кредитних карт, розрахунку заборгованості та копії рішення в справі № 130/3639/21, оскільки зазначені обставини і докази не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано належної оцінки, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 02 червня 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.