Номер провадження: 22-ц/813/8209/22
Головуючий у першій інстанції Маркарова С. В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.

уддів Лозко Ю.П., Коновалової В.А.,

за участю секретаря Пінькової К.Ю.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 ,

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2022 року

у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені по аліментах та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості по аліментах, третя особа: Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 пені по аліментах, мотивуючи позові вимоги тим, що сторони є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якого рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09.11.2010 року по справі № 2-6616/10 з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку відповідача щомісячно, починаючи з 22.07.2010 року до досягнення сином повноліття.

Заборгованість по аліментах з квітня 2011 року по квітень 2021 року складає 172100, 25 грн.

Пеня по аліментах за період з травня 2019 року по квітень 2021 року складає 224 837, 44 грн, яку позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь з урахуванням встановлених частиною 1 статті 296 СК України обмежень у розмірі 172100,25 грн.

У зустрічному позові відповідач ОСОБА_2 з урахуванням уточнених позовних вимог просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментах за період з 22 липня 2010 року по квітень 2021 року, посилаючись на те, що на час вирішення даного спору сторони перебувають у шлюбі, судове провадження № 2-6616/10 про стягнення аліментів сторони ініціювали з метою штучного зменшення розміру стягнутих з відповідача аліментів на дитину від іншого шлюбу. З моменту укладення шлюбу та по 2021 рік відповідач повністю утримував свою родину, а після виниклого наприкінці 2020 року між сторонами конфлікту дружина звернулася через 11 років по виконання рішення про стягнення аліментів, про яке він не знав і дізнався лише 17 серпня 2021 року. З 2021 року сторони домовились про сплату аліментів на сина в розмірі 4000 грн щомісячно. Така сплата фактично здійснювалась відповідачем, виконавець дружиною про отримання таких виплат повідомлений не був, факт добровільного утримання сім`ї після ухвалення рішення суду про стягнення аліментів протягом багатьох років дружина від виконавця також приховала.

Враховуючи відсутність вини позивача у заборгованості по аліментах, позивач ОСОБА_1 , будучи добре обізнаною про повне утримання її сім`ї чоловіком, до квітня 2021 року виконавчий лист до виконання свідомо не пред`являла, що свідчить про законні підстави для звільнення позивача від заборгованості, виключається, відповідно, його відповідальності у вигляді пені по аліментах, у зв`язку із чим просив відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 .

Також просив про зміну розміру стягнутих з нього рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09.11.2010 року по справі № 2-6616/10 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 з ј частини з усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про державний бюджет», на тверду грошову суму 2000 грн щомісячно.

Ухловаю Малиновського районного суду м. Одеси від 20 січня 2022 року в прийнятті до спільного розгляду із первісним позовом зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині позовних вимог про зміну розміру аліментів відмовлено.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 19 липня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені по аліментах відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості по аліментах задоволено.

Звільнено ОСОБА_2 від сплати заборгованості по аліментах за період з квітня 2011 року по квітень 2021 року.

В апеляційній скарзі позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Чумаченка С.О. вважає рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19.07.2022 ухваленим за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та за невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, тому просить скасувати рішення повністю та ухвалити нове рішення про задоволення в повному обсязі її первісного позову про стягнення пені по аліментах та про відмову в повному обсязі в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 . Доводами апеляційної скарги є те, що суд вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_2 у зустрічному позові та помилково задовольнив вимоги останнього, які не заявлялися, звільнивши ОСОБА_2 від сплати заборгованості по аліментах за період з квітня 2011 року по квітень 2021 року, натомість його змінені позовні вимоги про зміну аліментів з ј з усіх видів його доходів на 2000 грн щомісячно не розглянув, чим порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства; належні докази повного матеріального утримання сім`ї ОСОБА_2 до 2021 року відсутні, тому висновки суду про неспростування вказаного твердження відповідача позивачкою ґрунтуються на припущеннях; твердження ОСОБА_2 , що він з 26.12.2009 постійно та безперервно утримує дитину, нічим не доведені та суперечать встановленим рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09.11.2010 по справі № 2-6616/10 обставинам, оскільки він визнавав позов та несплату аліментів, проте всупереч рішенню аліменти не сплачував; рішення суду про звільнення ОСОБА_2 від сплати аліментів за період з червня 2016 року по квітень 2021 року нічим не обгруноване.

У судовому засіданні представник позивачки адвокат Ніц А.С. підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача адвокат Костинчук В.В. апеляційну скаргу не визнав.

Інші особи, належним чином повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони перебувають у шлюбі з 26 грудня 2009 року, який зареєстровано Другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 692 (а.с. 83).

Сторони мають малолітню дитину сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 84).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09.11.2010 року по справі № 2-6616/10 з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку відповідача щомісячно, починаючи з 22 липня 2010 року до досягнення сином повноліття.

На підставі вказаного рішення суду 23 листопада 2010 року Малиновським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 2-6616/10 (а.с. 117-118).

13 квітня 2021 року цей виконавчий лист стягувачем ОСОБА_1 пред`явлено до Другого Малиновського відділу державної виконавчої служи у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) до виконання за період з 22 липня 2010 року до 10 червня 2028 року (а.с. 115-117).

Матеріали справи містять докази сплати у добровільному порядку ОСОБА_2 дружині ОСОБА_1 аліментів на утримання сина в період з січня 2021 року по червень 2021 року в розмірі по 4000 грн щомісячно, про що свідчать надані відповідачем квитанції №ПН 2788 від 12.01.2021 року, №ПН 1888 від 01.02.2021 року, №ПН 787 від 02.03.2021 року, №ПН 23324262 від 01.04.2021 року, №ПН 33767748 від 11.05.2021 року.

З досліджених у судовому засіданні матеріалів виконавчого провадження № 65169787 по виконанню судового рішення від 09.11.2010 по справі № 2-6616/10 боржник ОСОБА_2 вбачається, що відсутні відомості про направлення на адресу останнього постанови про відкриття виконавчого провадження від 16.04.2021 і даних про її отримання, також вісутні відомості про належне направлення державним виконавцем та отримання ОСОБА_2 постанов про розмір витрат ВП від 22.04.2021 року, про арешт коштів боржника від 22.04.2022 року, про накладення штрафу від 18.06.2021 року та складений державним виконавцем розрахунок заборгованості по аліментах.

Представник ОСОБА_2 ознайомився із матеріалами виконавчого провадження лише 17.08.2021 за його заявою від 14.07.2021.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про стягнення пені по аліментах, суд виходив із відсутності підстав для покладення на платника аліментів майнової відповідальності в виді пені, оскільки заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, а повне матеріальне забезпечення сім`ї ОСОБА_2 до 2021 року не спростоване, з січня 2021 року по червень 2021 року відповідач сплачував аліменти добровільно, докази направлення та отримання ОСОБА_2 постанов у виконавчому провадженні, у тому разі і щодо розрахунку заборгованості, відсутні, з матеріалами виконавчого провадження відповідач був ознайомлений лише 17.08.2021, а також з урахуванням вимог частини 3 статті 197 СК України (в редакції закону, що діяв до 02.06.2016) та непред`явлення позивачкою виконавчого листа до виконання без поважної причини протягом 11 років.

Оскільки вина ОСОБА_2 у несплаті аліментів, а саме дії або бездіяльність останнього, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення аліментів, відсутня, заборгованість утворилася з незалежних від платника причин, вказане тягне звільнення останнього судом від її сплати.

Колегія суддів погоджує такі висновки суду з огляді на наступне.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Тобто у разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, наслідком чого є відповідальність у вигляді неустойки.

Згідно із частинами першою, другою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновки, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що у такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19).

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Частиною другою статті 197 СК України передбачено, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може, за передбачених статтею 197 СК України умов, повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості.

Статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 31 липня 2019 року № 554/13475/15-ц (провадження № 61-25124св18) міститься висновок про те, що державний виконавець повинен не лише направити боржнику копію постанови про відкриття виконавчого провадження, а й встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення суду. У разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі накладати штраф на боржника за невиконання рішення у визначений у постанові про відкриття виконавчого провадження строк.

У постанові Верховного Суду від 07 травня 2018 року у справі № 916/1605/15-г міститься висновок про те, що перед тим, як застосовувати засоби і способи примусу, державний виконавець повинен пересвідчитися, чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення. Отже, у разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії. Із фабули частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження», вбачається, що проведення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів відноситься до їх числа.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, встановивши відсутність належних та допустимих доказів повідомлення державним виконавцем боржника ОСОБА_2 про початок виконання судового рішення суду про стягнення з останнього аліментів, як того вимагає Закон, ті відсутність у державного виконавеця внаслідок цього права вчиняти будь-які виконавчі дії (у тому числі і видавати такий документ як розрахунок), обґрунтовано вважав, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з вини боржника, що є обов`язковою умовою та підставою нарахування пені з аліментів й дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про звільнення його від заборгованості зі сплати аліментів та відмови ОСОБА_1 у задоволенні її позову про стягнення заборгованості зі сплати аліментів, стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи, ґрунтуються на вимогах закону, а головне відповідають таким засадам сімейних відносин як справедливість, добросовісність та розумність, моральним засадам суспільства, а доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують.

Погоджуючи такі висновки суду, колегія суддів бере до уваги надані позивачкою ОСОБА_1 і наявні в матеріалах справи докази того, що у грудні 2020 року вона зверталася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, предметом якого зазначала заробітну плату відповідача як моряка, який перебував у рейсі з 25.11.2019 по 27.08.2020 та якому на його вкладний рахунок надійшла оплата праці у розмірі 20000 доларів США 03.09.2020.

Вказане вбачається із рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20.05.2021 у справі № 521/20001/20, яке до теперішньго часу не набрало законної сили.

Враховуючи відсутність доказів встановлення судом подружжю ОСОБА_6 режиму окремого проживання у відповідності до вимог статті 119 СК України, і самою позивачкою ОСОБА_1 ставилося питання про поділ заробітної плати відповідача ОСОБА_2 за період з 25.11.2019 по 27.08.2020 як спільної сумісної власності подружжя, та враховуючи передбачену статтею 65 СК України рівність дружини та чоловіка на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на права спільної сумісної власності, та відсутність інших домовленостей між ними щодо такого майна, а також те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна, тому вказане у своїй сукупності свідчить на користь доводів відповідача ОСОБА_2 про матеріальне утримання ним своєї сім`ї до 2021 року та спростовує твердження скаржниці про необгрунтованість висновків суду щодо матеріального забезпечення ОСОБА_2 своєї родини.

Саме після звернення позивачки ОСОБА_1 із позовом до суду про поділ майна подружжя у грудні 2020 року відповідач ОСОБА_2 з січня 2021 року почав добровільно щомісяця виконувати рішення суду про стягнення аліментів та надавати їй матеріальне забезпечення для дитини.

Вказані докази є належними щодо матеріального утримання сім`ї, у тому разі і дитини, ОСОБА_2 до 2021 року і позивачкою не спростовані.

Посилання позивачки на встановленість судовим рішенням, що набрало законної сили (справа № 2-6616/10), обставин того, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини в добровільному порядку станом на час його ухвалення, спростовується самим рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2010 року, яким не встановлене таке.

Помилковими є і доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_2 у зустрічному позові та помилково задовольнив вимоги останнього, які не заявлялися, звільнивши ОСОБА_2 від сплати заборгованості по аліментах за період з квітня 2011 року по квітень 2021 року, оскільки такі його вимоги містяться як в першій редакції зустрічного позову, так і в уточненій зустрічній позовні заяві, в яких йдеться саме про звільнення його від сплати заборгованості із посиланням на застосування до виниклих спірних правовідносин сторін вимог ст. 197 СК України, вказаний період, за який він просить звільнити його з 22.07.2010 по 16.04.2021, і цей період охоплюється передбаченим частиною 1 статті 194 СК України 10-річним строком, що передував пред`явленню виконавчого листа до виконання квітень 2021 року, і в межах якого позивачкою заявлені позовні вимоги про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, та просить задовольнити його зустрічну позовну заяву.

Крім того, у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). При вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі 904/5726/19).

Суд не позбавлений права на задоволення заяви відповідача про звільнення від заборгованості по аліментам за заявленими позовними вимогами, які сформульовані відповідачем як звільнення його від сплати заборгованості з огляду на фактичні обставини, якими той обгрунтовує ці вимоги.

Намагання скаржниці довести превалювання форми над змістом не може буто взято судом до уваги, оскільки таке є проявом правового пуризму, та не спростовує правильних висновків суду про задоволення зустрічного позову (уточненого) ОСОБА_2 та звільнення його від заборгованості по аліментам.

Що стосується посилань скаржника на порушення судом принципу диспозитивності цивільного судочинства, оскільки суд не розглянув змінені позовні вимоги відповідача про зміну розміру аліментів з ј з усіх видів його доходів на 2000 грн щомісячно, то вони не ґрунтуються на матерілах справи, які містять ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 20 січня 2022 року про відмову у прийнятті до спільного розгляду із первісним позовом зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині позовних вимог про зміну розміру аліментів.

Сам факт нарахування відповідачу заборгованості з аліментів за період з квітня 2011 року по квітень 2021 року згідно розрахунку державного виконавця від 29.10.2021, який зроблений у відповідності до вимог ч. 1 ст. 194 СК України, розмір якої на час ухвалення цього рішення не оспорений ні стягувачем, ні боржником у порядку, передбаченому статтями 383-384 ЦПК України, не може бути підставою для стягнення цієї заборгованості у судовому порядку за окремим рішенням суду, оскільки права стягувача аліментів є захищеними в силу закону, у зв`язку із тим, що виконавчий лист про стягнення аліментів перебуває на виконанні у Державній виконавчій службі і обчислена державним виконавцем заборгованість підлягає стягненню у рамках виконавчого провадження про стягнення аліментів, по сплаті яких і виникла ця заборгованість.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 на її користь неустойки (пені), суд першої інстанції вірно виходив із того, що заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів виникла не з вини боржника, що є обов`язковою умовою та підставою нарахування пені з аліментів.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, суд першої інстанції такорж вірно виходив із того, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з вини боржника, що є обов`язковою умовою та підставою нарахування пені зі сплати аліментів. Матеріали виконавчого провадження не містять підтвердження обізнаності відповідача про існування такого, а звідси і заборгованість зі сплати аліментів.

Крім того, як йшлося вище, заборгованість нараховано виконавцем у відповідності до вимог ч. 1 ст. 194 СК України, яка регламентує не обов`язок, а можливість стягнення аліментів за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Вказана конструкція свідчить про не імперативність такої норми, а лише про відповідне право стягувача аліментів, якому кореспондується обов`язок платника аліментів за умови настання певних обставин, перевірка яких є обов`язком суду у разі виникнення спору.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 23 грудня 2022 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: Ю.П. Лозко

В.А. Коновалова