_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/436/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2022 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Салтан Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Месропянцевої О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання рухомого майна особистою приватною власністю,-

В С Т А Н О В И В:

07 квітня 2021 року позивач ОСОБА_3 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, поділ майна.

В огрунтування своєю позовної заяви позивачка зазначила, що вона та відповідач ОСОБА_2 09 березня 2002 року уклали шлюб, який зареєстрований у Відділі реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу 09.03.2002 зроблено запис №164 .

За час шлюбу подружжям було набуте спільне майно, а саме транспортний засіб марки TOYOTA модель COROLLA, 2013 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рами) та державний номер автомобіля - не відомі.

Зазначений автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, проте станом на день подання позовної заяви зазначеним транспортним засобом володіє та користується відповідач. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між позивачем та відповідачем не досягнуто.

Ринкова вартість майна встановлена позивачем з відкритих джерел за даними інтернет-ресурсу продажу автомобілів «AUTO-RIA» (електронний доступ: - https://auto.ria.com/uk/) шляхом знаходження середнього арифметичного числа (середньоринкової вартості).

Згідно інформації, розміщеної на зазначеному інтернет-ресурсі, в Одеській області наявно п`ять пропозицій з продажу автомобілів марки TOYOTA модель COROLLA, 2013 року випуску, вартістю: 354 076,00 грн., 384 744,00 грн, 348 500,00 грн., 460 020,00 грн., 292 740,00 грн. (копії скріншотів інтернет-ресурсу продажу автомобілів «AUTO-RIA» додаються).

Таким чином, середня ринкова вартість автомобіля марки TOYOTA модель COROLLA, 2013 року випуску становить 368 016,00 грн. (354 076,00 + 384 744,00 + 348 500,00 + 460 020,00 + 292 740,00 / 5 = 368 016,00).

Частки майна дружини та чоловіка є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, то частка позивача складає 'А від вартості транспортного засобу.

Ураховуючи те, що автомобіль є неподільною річчю, вартість своєї частки позивач оцінює у 100 000,00 грн. (сто тисяч гривень 00 копійок).

З урахуванням викладеного, просить поділити майно між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яке є спільною сумісною власністю подружжя, а саме транспортний засіб марки TOYOTA модель COROLLA, 2013 року випуску по Ѕ частці наступним чином - залишити зазначений транспортний засіб за відповідачем та стягнути з відповідача на користь позивача 100 000,00 грн. (сто тисяч гривень 00 копійок) компенсації в рахунок Ѕ частки у праві спільної сумісної власності.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 08 квітня 2021 року зазначена позовна заява передана судді Салтан Л.В.

Згідно з відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Одеській області, що отримано судом 16 квітня 2021 року, відповідач ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2021 року відкрито провадження у справі щодо розірвання шлюбу та роз`єднані позовні вимоги щодо стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Провадження у цивільній справі № 947/12101/21 відкрито ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23.04.2021 року. Справу призначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

15.09.2021 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання рухомого майна особистою приватною власністю.

В обгрунтування свого позову позивач за зустрічним позовом посилається на те, що на момент придбання позивачем спірного транспортного засобу, позивач та відповідач проживали окремо та фактично припинили шлюбні відносини, а також транспортний засіб придбаний за рахунок коштів, отриманих у подарунок від батьків позивача, то транспортний засіб Toyota Corolla, 2013 року випуску, д.н НОМЕР_1 , шасі НОМЕР_2 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 15.09.2021 року зустрічну позовну заяву прийнято до розгляду разом з первісною.

Позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з`явились, доказів поважності пропуску судового засідання не надали.

В судовому засіданні відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та його представник у задоволені первісного позову просили відмовити, а зустрічний позов підтримали та просили суд зустрічні позовні вимоги задовольнити повністю.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є батьками відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні повідомили, що подарували своєму сину на придбання спірного автомобіля грошові кошти у розмірі 250000 грн.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (після укладання шлюбу - ОСОБА_1 ) 09 березня 2002 року уклали шлюб, який зареєстрований у Відділі реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу 09.03.2002 зроблено запис №164.

За час перебування у шлюбі, а саме 12.02.2019 року за ОСОБА_2 був зареєстрований транспортний засіб марки TOYOTA модель COROLLA, 2013 року випуску, колір сірий, д/н НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 .

Відповідно до статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України, у редакції на час укладення сторонами шлюбу, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У ч. 7 цієї статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (ч. 1 ст. 59 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

У постановаі ВП ВС від 22.09.2020 № 214/6174/15-ц (14-114цс20) зроблено висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України видно, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Позивачка посилається на те, що ринкова вартість майна встановлена позивачем з відкритих джерел за даними інтернет-ресурсу продажу автомобілів «AUTO-RIA» (електронний доступ: - https://auto.ria.com/uk/) шляхом знаходження середнього арифметичного числа (середньоринкової вартості). Згідно інформації, розміщеної на зазначеному інтернет-ресурсі, в Одеській області наявно п`ять пропозицій з продажу автомобілів марки TOYOTA модель COROLLA, 2013 року випуску, вартістю: 354 076,00 грн., 384 744,00 грн, 348 500,00 грн., 460 020,00 грн., 292 740,00 грн. Таким чином, середня ринкова вартість автомобіля марки TOYOTA модель COROLLA, 2013 року випуску становить 368 016,00 грн. (354 076,00 + 384 744,00 + 348 500,00 + 460 020,00 + 292 740,00 / 5 = 368 016,00).

Дані твердження позивача не є спроможними, адже як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Дана позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03.10.2018 року у справі № 127/7029/15-ц, де колегія суддів відступила від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого. Відповідна правова позиція знайшла своє відображення у рішенні в рамках розгляду цивільної справи №755/2700/19 .

Окрім цього, позивачем до суду не надано звіт про оцінку колісного транспортного засобу про вартість спірного автомобіля.

Посилання позивача, що у неї відсутня об`єктивна можливість надати додаткові докази вартості спірного майна, оскільки у неї відсутній доступ до автомобіля є недоведеними, адже у зв`язку з неможливістю встановлення дійсної (ринкової) вартості спірного автомобіля, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Також, беручи до уваги загальний принцип загальності, який полягає у тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження своїх заперечень чи вимог.

Відповідно до висновку Верховного Суду у справі №917/1307/18 зазначається, що згідно з принципом змагальності саме позивач має довести коли було укладено договір, а перекладення цього обов`язку на відповідача нівелює застосування принципу змагальності.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 слід відмовити.

У зустрічній позовній заяві позивач ОСОБА_2 посилалася на те, що спірний автомобіль є його особистою приватною власністю, оскільки грошові кошти для придбання цього автомобіля у розмірі йому подарували його батьки.

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України).

Частинами 4, 5 ст. 718 ЦК України, визначено, що договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. Договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Однак позивачем не доведено, що грошові кошти у розмірі 250000 грн. набуті ним на підставі письмового договору дарування чи грошові кошти для придбання автомобіля належали йому особисто, чи те що саме ці кошти він витратив на придбання автомобіля.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що надані позивачем докази не є належними доказами на підтвердження придбання у шлюбі спірного автомобіля за його особисті кошти.

Суд звертає увагу, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України).

Суд не приймає до уваги посилання позивача ОСОБА_2 щодо того, що спірний автомобіль був придбаний у шлюбі не за сумісні кошти подружжя, а за власні кошти позивача, які він отримав у дар від своїх батьків, оскільки належними та допустимими доказами ці обставини не підтверджені, а факт дарування грошей ОСОБА_2 його батьками не може доводитися свідченнями свідків.

Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не надав суду належних доказів того, що спірний автомобіль придбаний у шлюбі за його особисті кошти, тому у задоволенні зустрічних позовних вимог також необхідно відмовити у повному обсязі у зв`язку з недоведеністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати позивачів слід залишити за ними.

Керуючись ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 57, 60, 61, 69, 70 СК України,, ст.ст. 12, 13, 81, 89,141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити повністю.

Узадоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання рухомого майна особистою приватною власністю відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання Одеському апеляційному суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 18 липня 2022 року.

Суддя Салтан Л. В.