Справа № 350/447/22
Номер провадження 2/350/275/2022
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 червня 2022 року селище Рожнятів
Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області
головуючого судді Бейка А.М.
секретаря Маєвської С.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Рожнятів у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про зобов`язання припинити втручання в особисте життя шляхом припинення відеофіксації та відведення камери відеоспостереження,
з участю сторін цивільної справи:
представника позивачів ОСОБА_7 ,
представника відповідачів ОСОБА_8 ,
суд -
Позовні вимоги позивачі обґрунтували тим, що всі вони є членами однієї сім`ї та проживають разом у будинку АДРЕСА_2 .
12.11.2021 вони помітили, що їх сусіди - подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на спільно збудованому ними будинку, розташованому навпроти по діагоналі зліва від їхнього домоволодіння встановили на фасаді три камери зовнішнього відеоспостереження, одна з яких, об`єктивом направлена у сторону їх домоволодіння, а дві інші - на дороги загального користування. Вони повністю поділяють дії по встановленню відеоконтролю, як дієвого способу захисту відповідачами свого життя та здоров`я, а також належного їм майна, проте, враховуючи мету встановлених камер, очевидним є те, що їх сусіди, відповідачі по справі, здійснюють відеоспостереження не тільки за домоволодінням в межах своєї присадибної ділянки, але і поза її межами, оскільки таке відеоспостереження захоплює значну частину простору, який знаходиться за межею належного їм будинку та земельної ділянки. Таким простором є їхнє домоволодіння та земельна ділянка, на якій воно знаходиться, дорога загального користування, якою вони користуються, а об`єктами цього спостереження є вони - жителі зазначеного домоволодіння.
Оскільки в зону огляду встановлених відповідачами відеокамер потрапили вони та їхнє домоволодіння, а також дорога загального користування, якою вони всі користуються, таке розташування встановленої системи відеонагляду їх не влаштовує, у зв`язку з чим вони звернулись до ОСОБА_5 , з метою досудового врегулювання спору, із заявою-пропозицією, в якій повідомили, що не бажають і не дають згоди, щоб встановлені відеокамери вели спостереження за їхнім домоволодінням (включаючи всі споруди, що входять до його складу, подвір`я, ворота, паркан), земельною ділянкою, на якій воно розташоване, а також дорогою, якою вони кожного дня користуються, і як наслідок, не бажають, щоб за допомогою системи відеонагляду здійснювалось відеоспостереження, збирання та зберігання інформації про їхнє приватне життя та членів їхньої сім`ї.
У зв`язку із цим, вони запропонували ОСОБА_5 відвернути або демонтувати відеокамери (камеру) та знову провести їх (її) монтаж таким чином, щоб в поле зору не потрапляло їхнє домоволодіння, земельна ділянка, на якій воно розташоване та дорога загального користування, якою вони користуються, а також видалити всю інформацію, отриману внаслідок здійснення вищеописаної відеофіксації, яка зберігається на носіях збереження інформації.
Однак, на вищезазначену заяву-пропозицію від ОСОБА_5 надійшла відповідь, у якій зазначено, що він, володіючий приватною власністю (домоволодіння) на АДРЕСА_1 , встановив систему безпеки дому (камери відеоспостереження) у зв`язку з відповідними обставинами, оберігає свою приватну власність і матеріальні цінності, доступними для нього методами які не порушують закон та Конституцію України, тобто веде відеоспостереження своєї приватної власності і зон, з яких грабіжники можуть вести фото та відеофіксацію його приватної власності (єдиний заїзд та дорога загального користування, які проходять біля його дому), а також можуть проникнути до його дому та інших матеріальних цінностей. Окрім цього, ОСОБА_5 зазначив, що їх приватне життя, а також їхнє домоволодіння його не цікавить. Фото та відеоматеріали, на яких вони чи інші особи, які на його думку будуть спричиняти порушення його прав чи порушення закону, будуть передані ним до правоохоронних органів, які будуть надавати правову оцінку тим чи іншим діям і накладати адміністративну чи кримінальну відповідальність за скоєні дії. З огляду на викладене ОСОБА_5 запропонував їм користуватись прилеглою до їхнього дому альтернативною дорогою загального користування, щоб не потрапляти в поле зору відеоспостереження.
Оскільки відповідач відмовився у добровільному порядку відвернути відеокамери, вони звернулися до Перегінської селищної ради із заявою, у якій просили провести обстеження земельних ділянок та дати відповідь на поставлені у заяві запитання.
Уповноважена комісія з виїздом на місцевість провела обстеження земельної ділянки ОСОБА_5 та встановила, окрім іншого, що на житловому будинку відповідача встановлені три камери зовнішнього відеоспостереження, одна з яких направлена в сторону домоволодіння ОСОБА_9 .
Позивачі вважають, що маючи змогу в будь-який час спостерігати за їхнім повсякденним життям у будь-яких його проявах, відповідачі грубо, всупереч вимог чинного законодавства України, порушують їх особисті немайнові права.
10.05.2022 до відкриття провадження у справі до Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області позивачі подали заяву (а.с.27), у якій, окрім іншого, посилаючись на ст.49 ЦПК України просили зменшити розмір позовних вимог в частині відмови від позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.
11.05.2022 Рожнятівським районним судом Івано-Франківської області постановлено ухвалу (а.с.28-29), якою, окрім іншого, прийнято позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та відкрито провадження у справі; визначено відповідачам п`ятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для подання заяви із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та встановлено відповідачам п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позов.
У встановлений судом строк відповідачі заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, а також під час розгляду цивільної справи не заявили.
23.05.2022 відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали до суду заяву, у якій просили надіслати справу №350/447/22 за підсудністю до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області в порядку, встановленому статтею 31 ЦПК.
27.05.2022 відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначили, що позов не визнають повністю з огляду на те, що встановлені на будинку камери не перебувають в робочому режимі. Система відеонагляду знаходиться в стані монтажу. Самі по собі камери не є записуючими пристроями, а лише оптичними приладами, які повинні бути змонтовані і працювати разом з додатковим обладнанням (роутер, накопичував інформації (записуючий пристрій), монітор тощо). Це додаткове обладнання на даний час у них відсутнє, а тільки прикріплено камери та проведено кабелі живлення. Тому на сьогоднішній день ці камери виконують лише функцію муляжа, оскільки технічно не спроможні здійснювати відеофіксацію. Те, що камери виконують тільки функцію муляжу підтверджується технічною документацією до відеокамер, в якій зазначено їх порядок монтування з іншими елементами системи відеоспостереження і без яких таке функціонування самостійно неможливе, а також зробленими ними фото самої камери ззовні та всередині будинку. Вважають, що надані позивачами письмові докази такими не є, зокрема не є доказом відповідь на заяву-пропозицію, яка містить інформацію про встановлення системи безпеки на належному їм на праві власності будинковолодінні з метою охорони його від протиправних посягань сторонніх осіб, що є їхнім безперечним правом, гарантованим Конституцією України та законами України. Твердження позивачів про те, що ведеться відеоспостереження є хибним і здійснене з метою застерегти позивачів від протиправних дій з їх боку, оскільки ними часто порушуються правила добросусідства та провокуються різноманітні конфліктні ситуації. Система відеоспостереження як така наразі відсутня, через відсутність усіх її елементів, а самі камери без цих елементів не можуть функціонувати з технічної точки зору. Акт комісії селищної ради від 12.01.2022 також не є належним доказом, оскільки не підтверджує порушення прав позивачів. Таким чином побудова свого позову на двох письмових доказах, які не є належними, достовірними та достатніми не дають змогу дійти до висновку про порушення будь-яких прав позивачі з їхнього боку. У зв`язку із зазначеним, просили зобов`язати позивачів надати докази того, що ними вчинялися дії у формі відеоспостереження саме за ними і що така подія мала місце. У випадку ненадання позивачами таких доказів, визнати обставину не вчинення ними відповідних дій та відсутності події встановленою і закрити провадження у справі за відсутністю предмету спору; вирішити питання про розподіл судових витрат (а.с.34).
31.05.2022 до початку розгляду справи у судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 подала до суду заяву про долучення до суду доказів (а.с.48) із двома відеодисками (а.с.49).
31.05.2022 Рожнятівським районним судом Івано-Франківської області постановлено ухвалу (а.с.52-54), якою у задоволенні вищезазначеної заяви про передачу справи за підсудністю до іншого суду було відмовлено, а розгляд справи відкладено на 13:30 год. 23.06.2022 у зв`язку із вимогою відповідачів провести розгляд справи у присутності їх адвоката.
У судове засіданні позивачі не прибули, однак у позовній заяві просили провести розгляд справи у їх відсутності, що є правом сторони у цивільній справі, оскільки ч.1 ст.211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
У судовому засіданні представник позивачів - адвокат Родіков І.С., який діє на підставі ордеру на надання правової допомоги серії ІФ №081991 (а.с.47) позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Посилаючись на обставини та доводи, викладені у позовній заяві та беручи до уваги докази, що додані до матеріалів позову, додатково пояснив, що вважає заявлені вимоги такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідачі з порушенням вимог чинного законодавства ведуть відеоспостереження за домоволодінням позивачів та за ними особисто, а наявні у справі докази у повному обсязі доводять порушення прав його довірителів.
У судове засіданні відповідачі також не прибули. Представник відповідачів адвокат Яш П.К., який діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ІФ №005714 (а.с.56), у судовому засіданні заперечив проти заявлених позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку із відсутністю предмета спору у цій справі. Окрім іншого, адвокат також пояснив, що його довірителі не визнають обставини позову, оскільки відеокамери не працюють у режимі відеозапису. На даний момент камери відеоспостереження, які підключені до електроживлення, виконують функцію «муляжу». Тобто відповідачі першим ділом купили відеокамери, які під`єднали до електромережі, на ній світиться «точечка», тобто вони працюють, але функцію відеоспостереження самостійно ці камери не можуть вести, у зв`язку з тим, що потрібно комплексне обладнання у вигляді роутера, записуючого пристрою, а таких додатків до відеокамер немає.
Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд прийшов до таких висновків.
Щодо клопотання відповідачів про закриття провадження у зв`язку із відсутністю спору у цій справі, суд вважає за необхідне зазначити таке.
Згідно з п. 2 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору.
Закриття провадження - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
З огляду на викладене, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі №404/251/17.
Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті норми п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову.
Враховуючи те, що позивачі заявили позовну вимогу про припинення відеоспостереження та відвернення камери зовнішнього відеоспостереження, а відповідачі не заперечили факту встановлення ними на фасаді свого будинку відеокамер, в тому числі спірної, а тільки заперечили відсутність технічної можливості проводити відеофіксацію такою камерою, тобто невизначеність у правах і обов`язках сторін на час звернення із позовною заявою до суду та на час розгляду справи у судовому засіданні залишається, а отже існують спірні та неврегульовані самими сторонами питання, тому суд вважає, що предмет спору наявний, у зв`язку з чим клопотання відповідачів про закриття провадження у зв`язку з відсутністю спору у цій справі є безпідставним.
Відповідно до змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до ст.ст.1-4 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 5 ЦПК України, окрім іншого передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
При цьому, статтею 12 ЦПК України установлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно із ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Правове регулювання правовідносин, пов`язаних із захистом інтересів фізичної особи при проведенні фото-, кіно-, теле- та відеозйомок, визначено ст.307 ЦК України, відповідно до якої фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Фізична особа, яка погодилася на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, може вимагати припинення їх публічного показу в тій частині, яка стосується її особистого життя. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом.
Оскільки процес відповідної зйомки може суттєво порушувати певні особисті немайнові права фізичної особи, то законодавець визначає, що фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода фізичної особи може виражатись як у письмовій так і в усній формі, залежно від обставин, при яких провадиться відповідна зйомка.
Окрім цього, в окремих випадках згода особи на зйомку презюмується, тобто фізична особа вважається такою, що погодилась на зйомку, аж поки вона не висловить своє заперечення щодо цього. До таких випадків презумпції згоди на знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку відносяться зйомки, які проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. У випадку, коли фізична особа заперечила щодо її фіксації на відповідну плівку, то зйомка повинна бути припинена, а моменти з її участю вилучені. І при цьому зовсім не важливо чи ця зйомка проводилась відкрито, чи методом «прихованої камери».
Окрім випадків заборони зйомки, законодавець також надає фізичній особі можливість захисту і у випадку, коли вона попередньо погодилась на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку. В цьому випадку фізична особа має право вимагати припинення її публічного показу в тій частині, в якій це стосується її особистого життя.
Безумовно, захист інтересів фізичної особи при проведенні фото-, кіно-, теле- та відеозйомки, який передбачений даною статтею, є суттєвою гарантією реалізації багатьох особистих немайнових прав особи, таких як права на індивідуальність (ст.300 ЦК України), права на особисте життя та його таємницю (ст.301 ЦК України), права на повагу до гідності та честі (ст.297 ЦК України), права на недоторканність ділової репутації (ст.299 ЦК України) тощо.
В обґрунтування вищезазначеної позовної вимоги, посилаючись на ст.301 ЦК України, позивачі ствердили, що враховуючи мету встановлених камер, для них очевидним є те, що їх сусіди, відповідачі по справі, здійснюють відеоспостереження не тільки за домоволодінням в межах своєї присадибної ділянки, але і за їхнім домоволодінням та земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, а об`єктами цього спостереження є вони, жителі зазначеного домоволодіння, оскільки таке відеоспостереження захоплює значну частину простору, який знаходиться за межею належного відповідачам будинку та земельної ділянки
Таким чином, позивачі вважають, що своїми діями відповідачі втручаються в їхнє особисте життя.
Статтею 301 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на особисте життя. Фізична особа сама визначає своє особисте життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб. Фізична особа має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя. Обставини особистого життя фізичної особи можуть бути розголошені іншими особами лише за умови, що вони містять ознаки правопорушення, що підтверджено рішенням суду, а також за її згодою.
Передбачене даною статтею право гарантує фізичним особам право на особисте життя та його таємницю. Дане право є відповідним розвитком положень ст.32 Конституції України, ст.12 Загальної декларації прав людини, ст.8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини та ст.17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.
Під поняттям «особисте життя» слід розуміти поведінку фізичних осіб поза межами виконання різноманітних суспільних обов`язків, тобто життєдіяльність людини в сфері сімейних, побутових, особистих, інтимних та інших стосунків, що звільнені від «тягаря суспільних інтересів».
Відповідно до ст.32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Аналізуючи вищезазначену позовну вимогу та досліджуючи матеріали справи, суд установив, що позивачі є членами однієї сім`ї та проживають разом у будинку АДРЕСА_2 , яка є приватною власністю ОСОБА_3 , що підтверджено копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССЕ №900225 (а.с.13) та копією свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 (а.с.15).
Позивачі ствердили, що їхнє домоволодіння розташовано навпроти по діагоналі зліва від домоволодіння відповідачів, що також вбачається з схеми розташування земельної ділянки, зображеної на копії плану меж земельної ділянки (а.с.15) та підтверджено актом від 12.01.2022, який засвідчений особистими підписами членами уповноваженої комісії Перегінської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області (а.с.21, далі за текстом Акт обстеження).
Таке розташування житлових будинків позивів і відповідачів останніми не заперечувалось.
Позивачі зазначили, що 12.11.2021 відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на спільно збудованому ними будинку, який розташований навпроти по діагоналі зліва від їхнього домоволодіння, встановили на фасаді три камери зовнішнього відеоспостереження, одна з яких об`єктивом направлена у сторону їх домоволодіння, а дві інші - на дороги загального користування.
На підтвердження своїх доводів позивачі до матеріалів позовної заяви долучили примірник Заяви-пропозиції (а.с.16), яка була направлена відповідачу ОСОБА_5 , що підтверджено копією фіскального чека та описом вкладення до рекомендованого листа (а.с.18), з якої вбачається, що позивачі повідомили ОСОБА_5 про те, що вони не бажають і не дають згоди, щоб встановлені ним відеокамери вели спостереження за їхнім домоволодінням (включаючи всі споруди, що входять до його складу, подвір`я, ворота, паркан), земельною ділянкою, на якій воно розташоване, а також дорогою, якою вони кожного дня користуються, і не бажають, щоб він за допомогою системи відеонагляду здійснював збирання та зберігання інформації про їх приватне життя та членів їх сім`ї, яка потрапила, потрапляє і буде потрапляти в сховище системи відеоспостереження, у зв`язку з чим запропонували відповідачу відвернути або демонтувати відеокамери (камеру) та знову провести їх (її) монтаж таким чином, щоб в поле зору не потрапляло їхнє домоволодіння, земельна ділянка, на якій воно розташоване та дорога загального користування, якою вони користуються, видалити всю інформацію, отриману внаслідок здійснення вищеописаної відеофіксації, яка ймовірно зберігається на носіях збереження інформації.
На вищезазначене повідомлення, відповідач ОСОБА_5 надіслав позивачам Відповідь на лист «Заява-пропозиція», в якій зазначено, що він, володіючий приватною власністю (домоволодінням) на АДРЕСА_1 , встановив систему безпеки дому (камери відеоспостереження) у зв`язку із:
- посяганням на його приватну власність (проведення фото та відео фіксації його дому та інших господарських будівель, громадянкою ОСОБА_1 , без його дозволу).
- постійними наклепами на нього та його сім`ю (про те, що він у нетверезому стані розбиває пляшки/скло, розкидає сміття, а також малює «Хрести» на дорозі загального користування та на заїзді до приватної власності ОСОБА_10 ) громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_4
- знаходженням біля його дому та приватної власності, в нічний і денний час, осіб (невідомих йому) та автомобілів (вікна яких затоновані і номерні знаки відсутні або затерті гряззю) без його відома, про що не одноразово йому повідомляли його сусіди ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (також надали йому відео та фото матеріали), які є користувачами єдиного заїзду та дороги до свого дому і приватної власності.
- великою конфліктністю до нього та його сім`ї зі сторони громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (про що є написано заяви до поліції), а також постійних погроз щодо завдання матеріальних збитків його майну та здоров`ю.
- з серіями пограбувань приватних домоволодінь в с. Небилів та сел.Перегінськ (відомих йому від самих постраждалих).
У вищезазначеному листі ОСОБА_5 зазначив, що він як громадянин України, оберігає свою приватну власність і матеріальні цінності, доступними для нього методами які не порушують закон та Конституцію України, тобто веде відеоспостереження своєї приватної власності і зон, з яких грабіжники можуть вести фото та відеофіксацію його приватної власності (єдиний заїзд та дорога загального користування, які проходять біля його дому), а також можуть проникнути до його дому та інших матеріальних цінностей. Фото та відеоматеріали, на яких позивачі чи інші особи, які на його думку будуть спричиняти порушення його прав чи порушення закону, будуть передані ним до правоохоронних органів, які будуть надавати правову оцінку тим чи іншим діям і накладати адміністративну чи кримінальну відповідальність за скоєні дії.
З огляду на викладене, відповідач запропонував позивачам користуватись прилеглою до їхнього дому альтернативною дорогою загального користування, щоб не потрапляти в поле зору відео спостереження (а.с.17).
Враховуючи вищезазначені докази, суд вважає факт встановлення відеокамери на житловому будинку відповідачів доведеним, про що також підтвердив у судовому засіданні представник відповідачів, який тільки заперечив факт виконання такою камерою функцій відеоспостереження за приватним життям позивачів в межах їх домоволодіння.
Таким чином, спірними у цій справі є обставини, що стосуються направлення встановленої на фасаді житлового будинку відповідачів однієї відеокамери на територію домоволодіння позивачів, яка є їхньою приватною власністю та факт ведення відеоспостереження такою камерою, у зв`язку з чим можуть порушуватись немайнові права позивачів, що також слід установити у цій справі.
Стосовно направлення встановленої на фасаді житлового будинку відповідачів відеокамери, у радіус огляду (відеоспостереження) якої потрапляє домоволодіння та земельна ділянка, що знаходяться у АДРЕСА_2 слід зазначити таке.
Не погоджуючись із вищевикладеною позицією відповідача ОСОБА_5 , викладеною у Відповідь на лист «Заява-пропозиція», позивачі звернулися до Перегінської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області із заявою від 22.12.2021 (а.с.19), у якій виклали суть спору та просили провести обстеження земельних ділянок сторін по справі та дати відповідь на поставлені у заяві запитання.
На виконання вищезазначеної заяви, Комісія в складі депутатів селищної ради, заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради, начальника відділу земельних ресурсів та екології селищної ради (далі - Комісія), в присутності зацікавлених сторін з виїздом на місцевість, провела обстеження земельної ділянки ОСОБА_5 на предмет встановлення на житловому будинку камер зовнішнього відеоспостереження та встановила такі факти, зафіксовані у Акті обстеження від 12.01.2022 (а.с.21):
2. Житловий будинок (незавершене будівництво) знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Відносно домоволодіння ОСОБА_9 будинок сім`ї ОСОБА_5 розташований навпроти через
АДРЕСА_3 . На житловому будинку ОСОБА_5 встановлені три камери зовнішнього відеоспостереження, від камер відходять кабелі електроживлення. Одна із камер направлена в сторону домоволодіння ОСОБА_9 . При цьому, ОСОБА_6 стверджувала, що камери працюють, відеоспостереження із всіх камер здійснюється тільки за під`їзними дорогами до їхнього будинку та прибудинкової території.
Окрім цього, до матеріалів цивільної справи позивачами додано відеозаписи, які містяться на багатофункціональному цифровому відеодиску «Verbatim CD-R 700 mb 52x 80min» та двома такими ж відеодисками із копіями відеозаписів для відповідачів (а.с.30-31).
Так, з відеозаписів «1», «2», «3», та «4» вбачається, що на житловому будинку відповідачів установлена відеокамера.
На відеозаписах «3» та «4» зафіксовано прибудинкове подвір`я, транспортний засіб та домоволодіння позивачів, до складу якого входять житловий будинок, дворовий туалет, господарські споруди та інші приміщення.
Про те, що на відеозаписах зафіксовано саме домоволодіння позивачів та відповідачів, жодних заперечень суду ані відповідачами, ані їхнім представником висловлено не було, у зв`язку з чим суд вважає таку обставину установленою.
Стосовно направленості спірної камери у подвір`я позивачів, які зафіксовані на відеозаписах «3» та «4», представник відповідачів ствердив, що вважає, що за таким подвір`ям є дорога загального користування, яка є громадським місцем, а також приватна територія його довірителів, які мають право використовувати у майбутньому систему відеоспостереження.
Суд погоджується з тим, що кожна особа має право використовувати систему відеоспостереження у межах своєї приватної власності.
При цьому, щодо можливості ведення відеофіксації у громадському місці важливо пам`ятати, що у цьому випадку згода особи на зйомку презюмується, тобто як зазначав суд вище, фізична особа вважається такою, що погодилась на зйомку, аж поки вона не висловить своє заперечення щодо цього. Однак, у випадку, коли фізична особа заперечила щодо її фіксації на відповідну плівку, то зйомка повинна бути припинена, а моменти з її участю вилучені.
Однак, окрім вищезазначеного пояснення, адвокат не надав інших аргументів та доказів щодо законності направленості камери відповідачів на прибудинкове подвір`я позивачів.
З відеозаписів «1» та «2» убачається, що з житлових кімнат будинку позивачів, а саме ванної та спальної, видно відеокамеру, яка установлена на житловому будинку відповідачів.
У судовому засіданні адвокат Яш П.К. стосовно обставин зафіксованих на відеозаписах «1» та «2» пояснив, що вважає, щоб мати можливість зафіксувати такі обставини, які видно на відеозаписах, потрібно було вийти за периметр підвіконня ванної та спальної кімнат, що у свою чергу свідчить про те, що спрямування відеокамер, встановлених відповідачами у такі приміщення є неможливим.
Стосовно вищезазначених пояснень адвоката, суд вважає за необхідне звернути увагу, що відеозаписами «1» та «2» підтверджено, що ванна та спальна кімнати є справді житловими кімнатами, оскільки у кожній із них є всі необхідні предмети для проживання, а саме: спальні ліжка, одне з яких розташоване під вікном, стіл та стільчики, душова кабіна, пральна машина, умивальник та інші меблі. При цьому, проводячи відеозйомку, позивачі підійшли до вікна, сфокусували відеозапис на спірній камері, однак не вийшли за периметр підвіконня відповідних кімнат, як про це ствердив адвокат.
Будь-яких інших аргументів та доказів на спростування доводів позивачів про направлення відповідачами відеокамери у їх житлові кімнати, представник відповідачів не надав.
Враховуючи вищезазначений Акт обстеження, у якому уповноважена Комісія органу місцевого самоврядування установила факт направленості відеокамери, встановленої на фасаді будинку відповідачів, а також зафіксовані на вищезазначених відеозаписах обставини направленості такої камери на прибудинкове подвір`я, на домоволодіння, в тому числі житлові кімнати позивачів, які у судовому засіданні не спростовані відповідачами, суд вважає доведеним факт направлення встановленої на фасаді житлового будинку відповідачів спірної відеокамери на приватну територію домоволодіння позивачів.
Позивачі стверджують, що відповідачі здійснюють відеоспостереженя за ними та територією їхнього домоволодіння спірною камерою, встановленою на фасаді власного житлового будинку.
Отже суду слід установити чи справді спірна камера виконує своє функціональне призначення та здійснює відеоспостреження за особистим життям позивачів в межах їхньої приватної власності.
Дослідивши та проаналізувавши докази на підтвердження та спростування вищезазначеного твердження позивачів, суд прийшов до такого висновку.
Адвокат відповідачів у судовому засіданні ствердив, що його довірителі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 частково встановили систему відеоспостереження, тобто встановили відеокамери, які виконують функцію виключно муляжу, оскільки відсутні додаткові технічні засоби до відеокамер, які б фіксували та зберігали інформацію.
Однак Актом обстеження від 12.01.2022 підтверджено, що на житловому будинку ОСОБА_5 встановлені три камери зовнішнього відеоспостереження, від яких відходять кабелі електроживлення, при цьому одна із камер направлена в сторону домоволодіння ОСОБА_9 . У присутності уповноваженої Комісії відповідачка ОСОБА_6 по суті підтвердила, що камери, в тому числі спірна працюють, які виконують основні функції - здійснюють відеоспостереження.
Щодо тверджень своєї довірительки, які викладені в Акті обстеження адвокат Яш П.К. у судовому засіданні пояснив, що відповідачка надала комісії такі пояснення тільки тому, що між сторонами по справі в минулому виникали конфлікти, але коли справа дійшла до судового спору, потрібно говорити правду, а правда в тому, що відеокамери хоч і працюють, однак інформація не передається на зберігаючий інформацію технічний засіб у зв`язку з відсутністю такого.
Таким чином адвокат вважає Акт обстеження таким, що немає доказового значення у цій справі.
Судом установлено, що окрім вищезазначених доводів відповідачки, зафіксованих у Акті обстеження, у Відповіді на лист «Заява-пропозиція» відповідач ОСОБА_5 також підтверджував, що спірна відеокамера здійснює відеоспостереження, а також те, що така камера має функції збереження зафіксованого матеріалу.
При цьому відповідач стверджував про те, у нього наявні відповідні фото та відеоматеріали, у зв`язку з чим у суду є підстави вважати, що спірна камера здійснює функцію фото- та відеозапису та збереження відзнятих матеріалів на спеціальному приладі зберігання інформації.
Отже, враховуючи мету встановлення системи відеоспостереження, суд приходить до переконання, що твердження відповідачів під час досудового врегулювання спору та під час роботи 12.01.2022 комісії Перегінської селищної ради про те, що система відеонагляду працює в цілому, а відеокамери не є муляжем, є правдивими.
У зв`язку з цим, вищенаведені доводи представника відповідачів про те, що система відеонагляду встановлена частково і є по суті муляжем, суд оцінює критично, вважає ці пояснення такими, що не ґрунтуються на доказах і мають за мету сприяти відповідачам уникнути цивільної відповідальності.
До такого висновку суд прийшов в тому числі з урахуванням того, що стороною відповідачів не доведено обставин, на які вони посилаються, як на підставу своїх заперечень проти доводів позивачів.
Зокрема, на спростування доводів позивачів та на підставність заявлених заперечень відповідачі додали до відзиву на позовну заяву фотосвітлини (а.с.38-42), на яких зображено електричний подовжувач та електричні проводи (а.с.38.), спірну відеокамеру, встановлену на будинку відповідачів (а.с.39) та паперовий носій інформації, викладений іноземною мовою із зображеннями (а.с.40-42).
Даючи оцінку таким доказам, суд зазначає, що фотосвітлина, на якій зображено електричний подовжувач та електричні проводи, не може слугувати підтвердженням доводу відповідачів про те, що встановлена ними камера відеоспостереження не перебуває у робочому режимі і не є записуючим пристроєм, оскільки цією фотосвітлиною не доведено, що ці подовжувач та проводи є складовими тільки спірної відеокамери.
Більше того, така фотосвітлина не спростовує твердження адвоката Родікова І.С., про те, що готуючи фотографію в якості доказу відповідачі могли від`єднати відповідні кабелі від розеток електричного живлення.
Окрім цього, суд вважає, що фотосвітлини на яких зображено паперовий носій інформації, викладений іноземною мовою із зображеннями, який зі слів представника відповідачів є інструкцією до спірної камери є неналежними та недостовірними доказами, оскільки зміст інформації викладений іноземною мовою, а примірник із перекладом на українську мову у матеріалах справи відсутній, при цьому клопотань про проведення відповідної експертизи, заявлено перед судом не було, як і не було заявлено про намір надати такий примірник українською мовою.
Такі фотосвітлини не підтверджують жодним чином їх доводів про те, що для виконання спірною камерою функції відеоспостереження потрібно комплексне обладнання у вигляді роутера, записуючого пристрою, монітора, як і не підтверджують того, що у відповідачів відсутнє таке обладнання, а також не підтверджують того, що функціонування камери відеоспостереження самостійно, без зазначеного обладнання, неможливе.
Окрім цього, на підтвердження своєї позиції та спростування доводів відповідачів, викладених у відзиві на позовну заяву від 27.05.2022, позивачка ОСОБА_1 31.05.2022 долучила до матеріалів справи фото- та відеозаписи, які містяться на багатофункціональному цифровому відеодиску «Verbatim CD-R 700 mb 52x 80min» та один відеодиск із копіями таких фото- та відеозаписів для відповідачів (а.с.49), якими зафіксовано та підтверджено, що 30.05.2022 відеокамера, встановлена відповідачами на фасаді свого житлового будинку працювала, оскільки на корпусі камери червоним кольором світиться відповідне обладнання, що у свою чергу спростовує доводи відповідачів про те, що камери на будинку не перебувають у робочому режимі.
При цьому, відповідачі, маючи у розпорядженні, як стверджував їхній представник інструкцію до спірної камери, не надали суду підтвердження своїх аргументів про те, що спірна камера має режим роботи «камери-муляжу», при якому на ній світиться «точечка».
Разом з тим, представник відповідачів наполягав на тому, що саме позивачі мають надати належні докази того, що камери здійснюють відеоспостереження.
Суд вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Вищезазначена норма свідчить про те, що обов`язок доказування покладається на сторін, тобто не тільки на позивача, але і на відповідача. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності сторін
Доказування - це пізнавальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин у цивільній справі, прав і обов`язків кожної сторони, встановлення певних обставин шляхом підтвердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Отже, мета доказування - з`ясування дійсних обставин справи.
В практичній площині завдання доказування полягає не тільки в тому, щоб встановити істину, а також в тому, щоб з`ясувати, чиї твердження про факти, позивача чи відповідача, найдостовірніші.
Суд вважає, що позивачі вжили достатніх заходів як під час досудового врегулювання спору, зокрема звернулися до відповідача із заявою-пропозицію, в якому висловили свій намір у досудовому порядку врегулювати даний спір, звернулись із заявою до органу місцевого самоврядування допомогти в досудовому порядку врегулювати спір, провели фіксування порушення відповідачами їхніх немайнових прав, про що до матеріалів справи долучені відеозаписи, так і під час судового розгляду справи для доказування обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги, 30.05.2022 долучили до матеріалів справи фото- та відеоматеріали, якими спростовано доводи відповідачів, зазначені у відзиві на позовну заяву від 27.05.2022.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що спірна відеокамера, установлена відповідачами на належному їм житловому будинку є камерою відеоспостереження, яка перебуває у робочому стані та якою ведеться відеоспостереження в розумінні ст.307 ЦК України за територію, на якій розташоване приватне домоволодіння позивачів.
При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що обставини, викладені у Відповіді на лист «Заява-пропозиція», якими відповідач обґрунтовує мету встановлених ним камер відеоспостереження, у тому числі спірної, навіть у випадку їх правдивості та підтвердження належними доказами, не зупиняє дію норми ст.307 ЦК України, якою установлено, що фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою та не дає право відповідачам вести відеофіксацію на встановлену ним камеру за особистим життям позивачів, в тому числі в межах їх приватного домоволодіння.
Важливо також звернути увагу на те, що у цьому випадку, відсутність факту поширення зібраних в результаті ведення відеоспостреження фото- або відеоматеріалів, не свідчить про ведення відповідачами відеоспостереження з дотриманням вимог ст.307 ЦК України.
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною 1 статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, частина 2 зазначеної статті ЦК України передбачає такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як припинення дії, яка порушує право.
Можливість широкого застосування судової форми захисту ґрунтується, насамперед, на положеннях статей 55, 124 Конституції України, відповідно до якої юрисдикція суду поширюється на усі правовідносини, які виникають у державі. Тобто в силу положень цивільного законодавства предметом судового розгляду та вирішення можуть бути будь-які правовідносини, включаючи ті підстави виникнення, зміни та припинення яких передбачені правовими нормами, так і не передбачені ними, але в силу загально-дозвільного принципу регулювання приватно-правових відносин породжують правові наслідки.
Конституція України у ст.55 гарантувала судовий захист прав і свобод людини і громадянина, незважаючи на наявність у правових нормах вказівки на можливість такого захисту (ст.8 Конституції України). Тобто будь-які цивільні права та інтереси, які охороняються законом, можуть заслуговувати на судовий захист. При чому за ст.64 Конституції України таке право не підлягає обмеженню навіть у період надзвичайного та воєнного стану.
Способи захисту цивільних прав у багатьох випадках передбачені правовими нормами, які регулюють конкретні правовідносини. Припинення дії, яка порушує право, як спосіб захисту полягає у припиненні триваючого цивільного правопорушення, яке продовжує тривати і впливати на суб`єктивні права, свободи та законні інтереси особи.
Відповідно до ст.32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Відповідно до ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.
При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до переконання про те, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 здійснюють спірною камерою відеоспостереження за особистим життям позивачів в межах їх приватного домоволодіння, тобто має місце порушення немайнових прав позивачів, які підлягають захисту у судовому порядку, шляхом задоволення позовних вимог та зобов`язання відповідачів припинити відеоспостереження та відвернути камеру зовнішнього відеоспостереження, встановлену на фасаді їхнього будинку, у радіус огляду (відеоспостереження) якої потрапляє домоволодіння та земельна ділянка, що знаходяться у АДРЕСА_2 .
Питання судових витрат суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України, при цьому враховує, що до судових витрат позивачі відносять сплату судового збору за подання до суду позовної заяви в розмірі 992 гривні 40 копійок, що підтверджено відповідною квитанцію (а.с.22) та 3000 гривень витрат на професійну правничу допомогу, що підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордера № 25 (а.с.51).
Керуючись ст.ст.1-4, 19, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про зобов`язання припинити втручання в особисте життя шляхом припинення відеофіксації та відведення камери відеоспостереження- задоволити.
Стягнути з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 понесені позивачами судові витрати по справі, а саме: 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 (сорок) копійок судового збору та 3000 (три тисячі) гривень на професійну правничу допомогу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_1 , місце зареєстрованого та фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання зареєстровано у буд. АДРЕСА_4 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_3 .

Позивач: ОСОБА_13 , місце зареєстрованого та фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Позивачка: ОСОБА_4 , місце зареєстрованого та фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач: ОСОБА_5 , місце зареєстрованого та фактичного проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідачка: ОСОБА_6 , місце зареєстрованого та фактичного проживання: АДРЕСА_4 .

Повний текст судового рішення складено 28.06.2022.

Суддя А.М. Бейко