КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/7050/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6585/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами ( у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Гусак О.С., у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідачів заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 10 664,19 грн., заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 29 059,88 грн., заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 1 797,52 грн., заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 40 186,58 грн., витрати пов`язані з отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33,00 грн. та судовий збір за подання позову у розмірі 2 270,00 грн.

В обґрунтування вимог зазначав, що відповідач є споживачем централізованого опалення та постачання гарячої води, які постачає позивач за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачі своєчасно не сплачували кошти за надані позивачем послуги централізованого постачання гарячої води та опалення, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Зазначав, що на підставі укладеного 11 жовтня 2018 року між ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» та КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) та додатків до нього, до позивача перейшло право стягнути з відповідачів заборгованість, що утворилась до 01 травня 2018 року за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 39 724 грн. 07 коп. (а.с. 1-2).

04 вересня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 10 664,19 грн. та послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 29 059,88 грн. (а.с. 72-73).

10 вересня 2021 року представник позивача ОСОБА_3 подав заперечення на заяву про застосування строків позовної давності та зазначив, що строки, встановлені ст. 257 ЦК України, продовжуються на строк дії карантину (а.с. 76-78).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року вказаний позов задоволено частково.Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» заборгованість за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води та з централізованого опалення за період з 01 травня 2018 року до 01 березня 2021 року в загальному розмірі 41 984 грн. 10 коп., судовий збір в розмірі 1 157 грн. 70 коп. (а.с. 93, 95-100).

Не погодившись із рішенням районного суду, 09 лютого 2022 року представник КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» - адвокат Качкурова С.В. звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 10 664,19 грн. та за послуги з централізованого гарячого водопостачання в розмірі 29 059,88 грн., витрат,пов`язаних з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33,00 грн. та судового збору в розмірі 1 112,30 грн. та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги, а в іншій частині рішення суду залишити без змін(а.с. 103-111).

На обґрунтування скарги зазначала, що споживач має здійснювати оплату за комунальні послуги щомісячно не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Якщо інше не встановлено договором, тобто з 21 числа кожного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг, отже і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу. Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання коронавірусної хвороби, строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто строк позовної давності продовжено на строк дії карантину починаючи з березня 2017 року. Крім того, оскільки 11 жовтня 2018 року між ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» та КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» було укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії), то обчислення строків позовної давності щодо стягнення заборгованості з оплати спожитих до 01 травня 2018 року відповідачами послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, відлік починається з моменту укладення вищезазначеного договору про відступлення права вимоги.Таким чином, строк позовної давності позивачем не було пропущено в частині вимог про стягнення з відповідача заборгованості до 01 травня 2021 року. Звертала увагу на те, що відповідачі не заперечували щодо позову, не надали жодного доказу, що за адресою: АДРЕСА_1 відсутнє надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Від відповідачів відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідноз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Розглянувши матеріали позовної заяви, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є власниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 в рівних долях та є споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води (а.с. 53).

Згідно зі свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_1 , виданим Дарницьким районним у м. Києві відділі ДРАЦС ЦМУ МЮ (м. Київ) 10 червня 2020 року, ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_5 (а.с. 65).

ПАТ «Київенерго» визначено обов`язковим виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання для житлових будинків комунальної форми власності згідно Закону України № 1198-VІІ від 10 квітня 2014 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» з 01 липня 2014 року.

11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» укладено договір про відступлення права вимоги № 602-18, відповідно до якого ПАТ «Київенерго» відступило, а КП «Київтеплоенерго» набуло права грошової вимоги до споживачів теплової енергії, комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, в частині їх зобов`язання перед кредитором оплати неустойки (пеня та/або штраф), 3% річних, інфляційні нарахування, судові та інші витрати, витрати на адвокатські послуги, пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь-які інші без виключень та обмежень, що нараховані кредитором та/або виникли до дати укладання цього договору у зв`язку з неналежним виконанням споживачами обов`язків з оплати спожитої теплової енергії та/або комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та є предметом судового розгляду або підтверджені судовими рішеннями, як такі, що підлягають стягненню із споживачів (а.с. 28).

Згідно додатків № 1 і № 2 до договору про відступлення права вимоги (цесії) № 602-18 від 11 жовтня 2018 року № 602-18 до переліку споживачів послуг централізованого опалення, гарячого водопостачання та зобов`язань, право вимоги яких відступається, увійшла ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , є споживачем послуг та має заборгованість 16 773,23 грн. з централізованого опалення та 29 059,88 грн. з постачання гарячої води (а.с. 5-6).

Позивачем було надано розрахунок заборгованості на підставі договору відступлення за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_2 , за період з листопада 2018 року по лютий 2021 року, згідно з яким утворилась заборгованість 39 724,07 грн., з яких 10 664,19 грн. заборгованості за послуги централізованого опалення та 29 059,88 грн. заборгованості з централізованого постачання гарячої води (а.с. 3).

Згідно з розрахунком заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_2 , за період з травня 2018 року по лютий 2021 року утворилася заборгованість у розмірі 41 984,10 грн., з яких 1 797,52 грн. за централізоване опалення та 40 186,58 за гаряче водопостачання (а.с. 4).

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, чинної на час виникнення спірних правовідносин (далі - Правила).

Вказані Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який набрав чинності з 10 грудня 2017 року, визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Таке за змістом положення містила ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції Закону чинні до 10 грудня 2017 року.

Правилами надання послуг з централізованого опалення встановлено, що централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Згідно з ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі несвоєчасної сплати платежів за споживання теплової енергії споживач сплачує пеню за встановленими законодавством або договором розмірами. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Частиною 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлені обов`язки індивідуального споживача, зокрема оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Згідно з ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положеннями ч. 2 ст. 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Наявність правовідносин між сторонами за договорами теплопостачання, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого теплопостачання, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Відповідно до п. 11 вищезазначених Правил у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.

Пунктом 20 Правил встановлено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Пунктом 21 Правил визначено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В апеляційній скарзі позивач просив скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 10 664,19 грн. та за послуги з централізованого гарячого водопостачання в розмірі 29 059,88 грн., витрат, пов`язаних з отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33,00 грн. та судового збору в розмірі 1 112,30 грн., посилаючись на неправильне застосування строку позовної давності з підстав неврахування районним судом положень пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та те, що право вимоги на вказану заборгованість позивач отримав на підставі договору про відступлення права вимоги № 602-18 від 11 жовтня 2018 року.

При цьому, відповідач ОСОБА_1 в суді першої інстанції просила застосувати строк позовної давності до вимог позивача про стягнення заборгованості до 01 травня 2018 року (а.с. 72-73).

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBI№GS A№D OTHERS v. THE U№ITED KI№GDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500.

Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 1 серпня до 19 грудня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956, від 9 грудня 2020 року № 1236.

В подальшому, дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 19 грудня 2020 року до 31 серпня 2022 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 16 червня 2021 року № 611, від 11 серпня 2021 року № 855, від 22 вересня 2021 року № 981, від 15 грудня 2021 року № 1336, від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630.

Оскільки з 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві та Перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, слід визнати таким, що пропущений позивачем трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за період з липня 2015 року до березня 2017 року. Щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за період з квітня 2017 року до 01 травня 2018 року трирічний строк позовної давності не пропущений оскільки на час подання позовної заяви в липні 2021 року такий строк був продовжений вищевказаним Законом.

При цьому, Законом України № 731-ІХ від 18 червня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»), до 06 серпня 2020 року були продовжені саме процесуальні строки, визначені ЦПК України. Натомість строки, визначені пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, зокрема строки визначені нормами матеріального права - ст.ст. 257 і 258 ЦК України, таких змін та (або) обмежень вищевказаним Законом не зазнали і, відповідно, вважаються продовженими і на час розгляду цієї справи апеляційним судом.

Тому районний суд дійшов обґрунтованого висновку, що підлягають задоволенню вимоги позивача у період з 03 квітня 2017 року.

Доводи апелянта, що суд першої інстанції неправильно застосував положення пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив.

Відмовивши в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості у період з 03 квітня 2017 року до 01 травня 2018 року, суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача не надано до суду детального (помісячного) розрахунку заборгованості, а в доданих до позовної заяви розрахунках зазначено лише загальний розмір заборгованості.

Такі висновки районного суду відповідають фактичним обставинм справи і наданим доказам, зокрема, позивачем до позовної заяви було надано розрахунок заборгованості на підставі договору відступлення за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_2 , за період з листопада 2018 року по лютий 2021 року, згідно з яким утворилась заборгованість 39 724,07 грн., з яких 10 664,19 грн. заборгованості за послуги централізованого опалення та 29 059,88 грн. заборгованості з централізованого постачання гарячої води (а.с. 3).

Згідно з розрахунком заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_2 , за період з травня 2018 року по лютий 2021 року утворилася заборгованість у розмірі 41 984,10 грн., з яких 1 797,52 грн. за централізоване опалення та 40 186,58 за гаряче водопостачання (а.с. 4).

У вказаних розрахунках визначено сукупну (підсумкову) заборгованість, яка виникла станом на травень 2018 року і листопад 2018 року.

Відповідачка ОСОБА_5 заявила про застосування строку позовної давності до заборгованості, яка виникла до 01 травня 2018 року про що подала до районного суду письмову заяву, такі ж обставини підтвердила в судовому засіданні районного суду (а.с. 68-73, 92).

Представник позивача КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» - Білик І.О. подала заперечення проти заяви відповідача про застосування строку позовної давності, пославшись на те, що оскільки договір про відступлення права вимоги № 602-18 був укладений 11 жовтня 2018 року, то обчислення строків позовної давності щодо стягнення заборгованості повинно відбуватись з моменту укладення цього Договору, детального (помісячного) розрахунку заборгованості, яка виникла до 01 травня 2018 року позивач в суді першої інстанції не надав.

Вказані доводи апелянта, щодо обчислення строків позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості з моменту укладення Договору про відступлення права вимоги, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив, оскільки заміна кредитора в зобов`язанні не перериває строків позовної давності. Строк позовної давності щодо несплачених щомісячних платежів за спожиті житлово-комунальні послуги мав здійснюватись по кожному платежу і не повинен був обчислюватись загалом з 11 жовтня 2018 року.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною 6 статті 81 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази (ст. 84 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо надання та (або) витребування доказів не скористався.

В апеляційній скарзі позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 10 664,19 грн. та за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 29 059,88 грн., надавши до апеляційної скарги новий детальний (помісячний) розрахунок заборгованості за період з липня 2015 року до травня 2018 року (а.с. 3, 114-115).

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

КП «Київтеплоенерго» є позивачем у справі, тому мав об`єктивну можливість подати усі необхідні докази до позовної заяви або в суді першої інстанції. Оскільки позивач не навів поважних причин не подання цих доказів до суду першої інстанції, колегія суддів не прийняла їх до уваги.

За таких обставин, районний суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позову щодо оскарженої частини позовних вимог.

В іншій частині рішення суду сторони не оскаржували.

Тому суд апеляційної інстанції з огляду на положення ст. 367 ЦПК України перевірив законність оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Щодо судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, понесені апелянтом судові витрати мають бути віднесені на його рахунок

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргуКомунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова