Справа № 635/2543/21
Провадження № 2-о/545/155/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2022 р. Полтавський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Богомолової Л.В.

при секретарі Снегир Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Полтавського районного суду Полтавської області в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про встановлення факту постійного проживання на території України, -

ВСТАНОВИВ:

06.04.2021 року заявник звернувся до Харківського районного суду Харківської області з заявою, в якій просив встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Свої вимоги мотивує тим, що він народився в с.Омолон Білібінського району Магаданської області. В 1980 році його сім`я переїхала до України та проживала в с.Комаровка Харківського району Харківської області, де він почав навчання у початковій школі. З вказаного року він постійно проживає на території України та ніколи не виїжджав за її межі. Після досягнення 16 років ним отримано паспорт громадянина СРСР. Протягом декількох років його сім`я проживала в м.Мерефа Харківського району Харківської області, де він був зареєстрований у 1990 році. З 12 лютого 1990 року по 04 червня 1990 року він проходив навчання у школі ДОСААФ Балаклійського району Харківської області від військкомату по програмі категорії «В», отримав відповідне свідоцтво. В 1991 році, проживаючи в м.Мерефа Харківського району Харківської області, закінчив районну заочну середню школу та 22 червня 1991 року отримав атестат про середню освіту. 02 серпня 1991 року ним укладено шлюб з ОСОБА_2 , який був зареєстрований відділом Первомайського райвиконкому Харківської області. Вказаний шлюб був розірваний Первомайським міським відділом РАГС Харківської області 09 червня 1999 року. З дружиною він постійно проживав в м.Первомайськ Харківського району Харківської області. Після оголошення незалежності України до паспорту СРСР на його ім`я були внесені відомості про його громадянство громадянин України. Починаючи з 07 вересня 1992 року по 05 квітня 1993 року він працював в 4-й Созівській дистанції служби путі Південної залізниці на посаді монтера шляху. З 18 травня 1995 року Харківським райвійськкоматом був призваний на строкову військову службу, яку проходив з 29 травня 1995 року по 29 листопада 1996 року. В 2009 році він звернувся до СГІРФО Харківського РВ ГУМВСУ в Харківській області з приводу видачі паспорта громадянина України. Його особу проведеною по заяві перевіркою було встановлено, проте не встановлено належності до будь-якої країни.

Встановлення цього факту заявнику потрібно для отримання паспорту громадянина України.

Розпорядженням Верховного Суду № 2/0/9-22 від 08 березня 2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану: змінено територіальну підсудність судових справ, зокрема Харківського районного суду Харківської області на Полтавський районний суд Полтавської області.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 05 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі.

Заявник до суду не з`явився, однак від нього до суду надійшла телефонограма про розгляд справи у його відсутності. Заявлені вимоги підтримав та прохав суд їх задовольнити з підстав викладених в заяві.

Представник заінтересованої особи до суду не з`явився з невідомих причин, хоча вчасно був повідомлений належним чином про день, місце та час розгляду справи по суті.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання на території України для встановлення належності до громадянства України.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення, предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України, станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України, станом на 13 листопада 1991 року.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Статтею 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюються підстави набуття громадянства України.

Оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, тому вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215/2001, (далі Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту.

Згідно із пунктом 10 цього Порядку для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає:а) заяву про встановлення належності до громадянства України;б)копію свідоцтва про народження; в) один із таких документів:довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року;копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України», що подає особа, яка, станом на 24 серпня 1991 року, постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України, станом на 24 серпня1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

Тобто, у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України, станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявником, на підтвердження своїх вимог, надано достатньо належних та допустимих доказів, які у сукупності свідчать про його постійне проживання на території України на час проголошення Незалежності України (24 серпня 1991 року).

Подібні за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498 св 20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116 св 20), від 02 червня 2021 року у справі № 125/1472/19 (провадження № 61-8866 св 20).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Омолон Білібінського району Магаданської області.

В 1980 році сім`я ОСОБА_1 переїхала до України та проживала в с.Комаровка Харківського району Харківської області, де ОСОБА_1 почав навчання у початковій школі. З вказаного року він постійно проживає на території України та ніколи не виїжджав за її межі.

Після досягнення 16 років ОСОБА_1 отримав паспорт громадянина СРСР.

Протягом декількох років сім`я ОСОБА_1 проживала в м.Мерефа Харківського району Харківської області, де ОСОБА_1 був зареєстрований у 1990 році.

З 12 лютого 1990 року по 04 червня 1990 року ОСОБА_1 проходив навчання у школі ДОСААФ Балаклійського району Харківської області від військкомату по програмі категорії «В», отримав відповідне свідоцтво серії НОМЕР_1 .

В 1991 році ОСОБА_1 , проживаючи в м.Мерефа Харківського району Харківської області, закінчив районну заочну середню школу та 22 червня 1991 року отримав атестат про середню освіту серії НОМЕР_2 .

02 серпня 1991 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом Первомайського райвиконкому Харківської області, актовий запис №212, видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 . Вказаний шлюб розірваний Первомайським міським відділом РАГС Харківської області 09 червня 1999 року та видано свідоцтво серії НОМЕР_4 .

З дружиною ОСОБА_1 постійно проживав в м.Первомайськ Харківського району Харківської області.

Після оголошення незалежності України до паспорту СРСР на ім`я ОСОБА_1 були внесені відомості про його громадянство громадянин України.

Починаючи з 07.09.1992 року по 05.04.1993 року ОСОБА_1 працював в 4-й Лозівській дистанції служби путі Південної залізниці на посаді монтера шляху. З 18 травня 1995 року був призваний на строкову військову службу Харківським райвійськкоматом, яку проходив з 29 травня 1995 року по 29 листопада 1996 року.

В 2009 році ОСОБА_1 звернувся до СГІРФО Харківського РВ ГУМВСУ в Харківській області з приводу видачі паспорта громадянина України. Його особу проведеною по заяві перевіркою було встановлено, проте не встановлено належності до будь-якої країни.

Відомостей про те, що заявник є громадянином іншої держави, суду не надано.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його неможна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, рішення від 10 лютого 2010 року).

Беручи до уваги встановлені судом обставини, та вищевикладені приписи чинного законодавства, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 постійно проживав на території України, в тому числі на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року, та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство» 13 листопада 1991 року. Зазначений факт підлягає встановленню судом, оскільки від нього залежить реалізація прав заявника, а саме отримання ним паспорту громадянина України.

З урахуванням викладеного, суд вважає заяву ОСОБА_1 обґрунтованою, тому її належить задовольнити повністю.

На підставі викладеного та керуючись статтями 258, 259, 261, 263-265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про встановлення факту постійного проживання на території України задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Л. В. Богомолова