Постанова

Іменем України

29 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 296/5725/21

провадження № 61-8621св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Житомирська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ревуцького Сергія Борисовича на постанову Житомирського апеляційного суду від 02 серпня 2022 рокуу складі колегії суддів: Борисюка Р. М., Галацевич О. М., Григорусь Н. Й.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зпозовом до Житомирської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, посилаючись на те, що 04 січня 2011 року стосовно нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених частиною другою статті 205, частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 212 Кримінального кодексу України (далі - КК України). У лютому 2011 року йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні вищезгаданих злочинів, обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд і накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно. Після закінчення досудового розслідування 28 лютого 2012 року прокурор Житомирської області направив кримінальну справу № 089002/11 до суду, однак постановою Корольовського районного суду міста Житомира від 26 березня 2015 року матеріали справи були повернуті до прокуратури для організації додаткового розслідування. 26 травня 2015 року Апеляційний суд Житомирської області своєю ухвалою скасував вищезгадану постанову Корольовського районного суду міста Житомира та повернув кримінальну справу до місцевого суду для розгляду по суті. Вироком Корольовського районного суду міста Житомира від 16 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 25 листопада 2016 року, його було визнано невинуватим та виправдано у вчиненні злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 212 КК України. Ухвалою від 10 липня 2018 року Верховний Суд скасував ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 25 листопада 2016 року і направив справу на новий апеляційний розгляд. За результатами нового розгляду справи ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 11 червня 2019 року було залишено без змін виправдувальний вирок Корольовського районного суду міста Житомира від 16 лютого 2016 року. В подальшому із вказаними судовими рішення погодився і Верховний Суд, який своєю ухвалою від 26 лютого 2020 року залишив касаційну скаргу прокурора без задоволення.Таким чином, він протиправно перебував під слідством та судом протягом 9 років. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності йому було завдано моральної шкоди, яка полягає в приниженні честі, гідності та ділової репутації, в душевних стражданнях, погіршенні нормальних життєвих зв`язків, у втраті сім`ї, друзів, роботи. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь 1 836 000 грн завданої моральної шкоди.

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 10 лютого 2022 року у складі судді Драча Ю. І. позов задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1 500 000 грн. В решті позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що згідно з положеннями статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди. Враховуючи обсяг страждань, яких зазнав позивач, вимоги розумності, виваженості та справедливості, суд визначив моральну шкоду в розмірі 1 500 000 грн.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року апеляційну скаргу Житомирської обласної прокуратури задоволено. Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 10 лютого 2022 року змінено в частині розміру відшкодування моральної шкоди, зменшено суму стягнення з 1 500 000 грн до 651 733 грн. В решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду про наявність у ОСОБА_1 права на відшкодування моральної шкоди, завданої йому у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством та судом, є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Разом з тим суд першої інстанції безпідставно пов`язав закінчення періоду перебування позивача під слідством і судом з датою постановлення судом касаційної інстанції ухвали про залишення виправдувального вироку без змін (26 лютого 2020 року), а не з датою набрання цим вироком законної сили (11 червня 2019 року), що відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 13 серпня 2020 року у справі № 607/10144/18. Тому період, за який підлягає відшкодуванню моральна шкода, слід обчислювати з 02 лютого 2011 року по 11 червня 2019 року, що складає 100 місяців і 8 днів. Крім того, місцевий суд не навів у своєму рішенні детальний розрахунок розміру відшкодування в сумі 1 500 000 грн, який, на думку апеляційного суду, є завищеним і таким, що не відповідає душевним стражданням, яких позивач зазнав у результаті незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, а також - вимогам розумності та справедливості, у зв`язку з чим підлягає зменшенню до 651 733 грн (6 500 грн (мінімальна заробітна плата) х 100 місяців + 6 500 грн / 30 днів х 8 днів), що є достатньою і справедливою сатисфакцією.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи.

У вересні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ревуцький С. Б. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року, а рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 10 лютого 2022 року залишити в силі.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), представник заявника вказав, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 13 Закону № 266/94-ВР у подібних правовідносинах. Апеляційний суд дав неналежну оцінку наявним в матеріалах справи доказам, у зв`язку з чим безпідставно зменшив встановлений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди.

У листопаді 2022 року Житомирська обласна прокуратура подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.Наведені у скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками.Ці доводи зводяться до переоцінки доказів та обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Корольовського районного суду міста Житомира.

21 жовтня 2022 року справа № 296/5725/21 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 3 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь1 836 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, внаслідок чого він перебував під слідством і судом протягом 9 років.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною другою статті 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Судами встановлено, що 04 січня 2011 року стосовно ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу № 089002/11 за ознаками злочинів, передбачених частиною другою статті 205 (фіктивне підприємництво), частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 212 (ухилення від сплати податків, зборів (обов`язкових платежів)) КК України.

02 лютого 2011 року ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

09 лютого 2011 року ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 205, частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 212 КК України, і цього ж дня накладено арешт на належне обвинуваченому рухоме та нерухоме майно.

Після закінчення досудового розслідування 28 лютого 2012 року прокурор Житомирської області направив до суду кримінальну справу № 089002/11 про обвинувачення ОСОБА_1 .

Постановою Корольовського районного суду міста Житомира від 26 березня 2015 року матеріали кримінальної справи № 089002/11 були повернуті прокурору Житомирської області для організації додаткового розслідування.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 26 травня 2015 року вищевказану постанову Корольовського районного суду міста Житомира від 26 березня 2015 року скасовано, а кримінальну справу № 089002/11 повернуто до суду першої інстанції для розгляду по суті пред`явленого обвинувачення.

Вироком Корольовського районного суду міста Житомира від 16 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 25 листопада 2016 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано у вчиненні злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 212 КК України.

Ухвалою Верховного Суду від 10 липня 2018 року скасовано вищезгадану ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 25 листопада 2016 року і направлено справу на новий апеляційний розгляд.

За результатами нового розгляду кримінальної справи ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 11 червня 2019 року виправдувальний вирок Корольовського районного суду міста Житомира від 16 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а виправдувальний вирок Корольовського районного суду міста Житомира від 16 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 11 червня 2019 року - без змін.

Статтею 4 Закону № 266/94-ВРвизначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

В постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом,починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Відповідно до частин другої та третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР виникає в особи у випадку повної реабілітації. Судами встановлено, що кримінальне переслідування позивача припинено з підстав, які його реабілітують, оскільки його вина у вчиненні злочину не була доведена у встановленому законом порядку.

В постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 306/701/20 (провадження № 61-3676св22), від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21), від 30 вересня 2022 року у справі № 753/4724/21 (провадження № 61-947св22), від 05 жовтня 2022 року у справі № 373/1292/20 (провадження № 61-6909св22), від 09 листопада 2022 року у справах № 461/422/21 (провадження № 61-8158св22) та № 296/4523/19 (провадження № 61-18635св21) вказано, що статтею 13 Закону № 266/94-ВРпередбачено, що розмір відшкодування немайнової (моральної) шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Отже, зурахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом № 266/94-ВР не передбачено. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши обставини справи, здійснивши системний аналіз правових норм, що регулюють спірні правовідносини, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої згідно з положеннями Закону № 266/94-ВР він набув на підставі виправдувального вироку суду.

Змінюючи рішення місцевого суду шляхом зменшення суми моральної шкоди з 1 500 000 грн до 651 733 грн, суд апеляційної інстанції навів належне обґрунтування такого висновку, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Тобто суд з`ясував доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідив надані докази, у зв`язку з чим визначив мінімальний гарантований державою розмір компенсації моральної шкоди, завданої незаконним перебуванням під слідством та судом.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 13 Закону № 266/94-ВР у подібних правовідносинах (щодо розміру моральної шкоди не менше одного розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом), не заслуговують на увагу, оскільки такий висновок сформований, зокрема у вищенаведеній постанові Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі № 753/4724/21 (провадження № 61-947св22), в якій зазначено, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Суд, враховуючи обставини конкретної справи, може стягнути й більший розмір відшкодування, водночас обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди Законом № 266/94-ВР не передбачено. Відповідно, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходять із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи.

Таким чином, з урахуванням конкретних фактичних обставин цієї справи суд апеляційної інстанції забезпечив компенсацію позивачеві гарантованого державою розміру відшкодування завданої йому моральної шкоди в порядку, передбаченому Законом № 266/94-ВР. Визначений судом розмір моральної шкоди є достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не призведе до її безпідставного збагачення за рахунок коштів державного бюджету. Заперечень щодо визначення періоду, за який апеляційний суд відшкодував моральну шкоду, касаційна скарга не містить.

Отже, не вбачається неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20 (провадження № 61-16181св20).

У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови, Верховний Суд дійшов висновку, що при вирішенні по суті позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури, апеляційним судом було ухвалене судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Цим судом правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Таким чином, заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації виниклих відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає вимогам закону й підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ревуцького Сергія Борисовича залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко